06.02.23
22-ц/812/30/23

Провадження № 22-ц/812/30/23

П О С Т А Н О В А 
іменем України

30 січня 2023 року м. Миколаїв
справа № 490/1678/18
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , поданою його представником
ОСОБА_2 
на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого 22 жовтня 2020 року під головуванням судді Чулуп О.С. в приміщенні цього ж суду, дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, у цивільній справі 
за позовом 
ОСОБА_3  до  ОСОБА_1  про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
В березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позивач зазначав, що 19 грудня 2014 року о 13.05 годині відповідач ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Тойота» державний номер НОМЕР_1 рухався по вул. Нікольській в м. Миколаєві, не зупинився перед краєм перехрещувальної проїзної частини та світлофорним об`єктом, виїхав на перехрестя з вул. Артилерійська на забороняючий сигнал світлофора, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем позивача «Шкода» державний номер НОМЕР_2 , в той час як позивач рухався по вул. Артилерійська в м. Миколаєві.
В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) його автомобіль зазнав значні технічні пошкодження. Згідно з висновком про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП, вартість матеріального збитку становить 165769,54 грн. 

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєві від 06 березня 2015 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП та звільнено від адміністративного стягнення, в зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення. Провадження по справі закрито.
Посилаючись на те, що вартість завданого матеріального збитку відповідачем не відшкодовано, позивач просив суд стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду в розмірі 165769,54 грн.
Правом відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 165769,51 грн. матеріальної шкоди. Крім того, суд розподілив судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки між неправомірними діями відповідача і шкодою, заподіяною позивачеві, є безпосередній причинно-наслідковий зв`язок і ці обставини повністю доведені у судовому засіданні належними та допустимими доказами, така шкода повинна бути відшкодована відповідачем за правилами статей 1166, 1187 ЦК України.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2020 року залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права зі спливом позовної давності. Крім того, на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «УПСК». ОСОБА_1 особисто своєчасно повідомив страховика про настання страхового випадку. Таким чином, ОСОБА_1 є неналежним відповідачем по справі, а саме ПрАТ «УПСК» має нести відповідальність за умовами договору страхування та здійснити виплати відповідно до статті 979 ЦК України. 
Між тим, через порушення права відповідача на захист, останній не мав змоги надати докази того, що застрахував свою цивільно-правову відповідальність внаслідок ДТП та що він особисто своєчасно повідомляв страховика про настання страхового випадку.
Що стосується розміру матеріальної шкоди, то на думку апелянта сума матеріального збитку повинна бути зменшеною на суму залишкової вартості пошкодженого автомобіля, про що відповідач не міг заявити, оскільки не приймав участь в оцінці майна та не знав про судовий процес.
Апелянт також зазначає, що висновок про оцінку майна викликає сумніви щодо достовірності значень, а саме фактичні пошкодження автомобіля Skoda Octavia Tour державний номер НОМЕР_2 під час ДТП, яке відбулось 19 грудня 2014 року не відповідають зазначеним пошкодженням у висновку про оцінку. Технічний огляд транспортного засобу проводився 22 грудня 2017 року, тобто через три роки після ДТП, в якому винним визнано ОСОБА_1 . У висновку про оцінку не зазначено про яке саме ДТП йде мова, його дату та час, або хоча б рік, не зрозуміло які саме пошкодження досліджувались під час проведення оцінки майна з визначення вартості матеріального збитку та чи мають вони відношення до пошкоджень, які були завдані у 2014 році. Дані покладені в оцінку вартості матеріальних збитків станом на 22 грудня 2017 року взяті з моніторингу цін авто станом на 25 лютого 2018 року, що також визиває сумніви в достовірності даних оцінки. Огляд та оцінка пошкодженого автомобіля проводилась за відсутності ОСОБА_1 , який не отримував повідомлень про проведення оцінки пошкоджень автомобіля та вимог позивача щодо відшкодування шкоди. Крім того, позивач не надав транспортний засіб для огляду страховику.
Також, володіючи інформацією стосовно місця реєстрації та проживання відповідача на його адресу не було направлено жодної судової повістки, чим було порушено його конституційне право на участь у судовому розгляді справи. ОСОБА_1 був позбавлений можливості надати суду докази та навести свої заперечення проти позовних вимог, чим було порушено його право на справедливий судовий розгляд.

Узагальнені доводи інших учасників справи
На вказану апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Такою датою для позивача стало 06 березня 2015 року- дата ухвалення судового рішення в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. Даною постановою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні ДТП. Постанова набрала чинності і не оскаржувалась ОСОБА_1 в порядку та строки відповідно до статті 285 КУпАП. Позовна заява подана до суду 05 березня 2018 року. Отже, до ухвалення постанови від 06 березня 2015 року, потерпілий ОСОБА_3 не мав правових підстав звертатись до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди. Крім того, відповідач на місці ДТП не телефонував до страхової компанії і не повідомляв про настання страхового випадку. Страховий інспектор на місце ДТП не виїжджав. Відповідач не повідомляв про те, що автомобіль застрахований, а навпаки запевняв, що відремонтує автомобіль позивача за власні кошти. До матеріалів справи та до апеляційної скарги не надано доказів страхування автомобіля. Також, в матеріалах справи є докази того, що відповідач був належним чином та завчасно повідомлений про дату та час слухання справи. Неявка до суду відповідача може розцінюватись не інакше як зловживання відповідачем процесуальними правами та прагненням у любий спосіб уникнути відшкодування позивачеві спричиненої матеріальної шкоди. За таких обставин відсутні підстави для скасування заочного рішення.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Так, судом встановлено, що 19 грудня 2014 року о 13.05 годині відповідач ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Тойота» державний номер НОМЕР_1 рухався по вул. Нікольській в м. Миколаєві, не зупинився перед краєм перехрещувальної проїзної частини та світлофорним об`єктом, виїхав на перехрестя з вул. Артилерійська на забороняючий сигнал світлофора, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем позивача SKODA OCTAVIA TOUR державний номер НОМЕР_2 , в той час як позивач рухався по вул. Артилерійська в м. Миколаєві.
В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) автомобіль SKODA OCTAVIA TOUR державний номер НОМЕР_2 зазнав значні технічні пошкодження.
Право власності на пошкоджений транспортний засіб SKODA OCTAVIA TOUR реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.4).
Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2015 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП та звільнено від адміністративного стягнення, в зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення. Провадження по справі закрито (а.с.9)
Згідно висновку за Звітом № 61-18 від 22 грудня 2017 року про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП, вартість матеріального збитку становить 165769,54 грн. 

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами і додатково поданими доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).
Разом з тим, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників          (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди  майну третьої особи.
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - Моторне (транспортне) страхове бюро України) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1. статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
За правилами статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Основними завданнями МТСБУ є зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність (пункт 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження  № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно інформації з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, наданої на запит апеляційного суду, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 , як власника транспортного засобу «TOYOTA RAV4» державний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «Українська пожежна страхова компанія», на період з 29 травня 2014 року по 28 травня 2015 року, на підставі страхового поліса серії АІ № 1140169.
Враховуючи, що в суді першої інстанції проведено заочний розгляд справи, відомостей про те, що відповідач був належним чином повідомлений про такий розгляд матеріали справи не містять, апеляційний суд вважає, що вказана інформація, хоча і не була подана до суду першої інстанції, може бути прийнята апеляційним судом, оскільки відповідач не мав можливості подати її до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «Українська пожежна страхова компанія».
Враховуючи викладене, та сталу позицію Верховного Суду, колегія суддів вважає, що обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди  покладається на страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на   Моторне (транспортне) страхове бюро України).
Між тим, вимог про виплату страхового відшкодування ОСОБА_3 до ПрАТ «Українська пожежна страхова компанія» не заявляв, заяви про виплату такого відшкодування до Моторного (транспортного) страхового бюро України не подавав, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених лише до страхувальника ОСОБА_1 .
Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи, заочне рішення підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2020 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до  Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
    	  	
Головуючий	І.В. Лівінський  	
Судді:	Н.О. Шаманська   Т.Б. Кушнірова	

Повний текст постанови складено 06 лютого 2023 року.