Ухвала
іменем України
13 лютого2023 року
м. Київ
справа № 756/4435/22
провадження № 51-746 ск 23
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від  3 листопада 2022 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк два роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю один рік. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1, п. 5 ч. 3 ст. 76 КК України на ОСОБА_4 покладено наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з  питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; пройти курс лікування від розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 3 листопада 2022 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у незаконному придбанні та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати рішення апеляційного суду щодо ОСОБА_4 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прокурор зазначає, що суд першої інстанції, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, встановив іспитовий строк тривалістю один рік та на підставі ст. 76 КК України поклав на ОСОБА_4 обов`язки, зокрема, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Проте, таке рішення, на думку прокурора, не можна вважати законним та обґрунтованим, оскільки воно не містить однозначної та зрозумілої вказівки про покладений на обвинуваченого обов`язок та порядок його виконання. На момент ухвалення вироку, ОСОБА_4 не навчається та не працює, а відтак він позбавлений можливості повідомляти про зміну вищевказаного статусу та виконати покладений на нього обов`язок. Суд помилково не визначився з цим питанням самостійно, хоча мав на те законні підстави і був зобов`язаний це зробити, однак,залишивши обвинуваченому альтернативний вибір у способі та обсязі виконання покладених на нього обов`язків, неправильно застосував ст. 76 КК України, яка підлягала обов`язковому застосуванню. За таких обставин, на думку прокурора, судом порушено одну з  основних засад кримінального провадження - обов`язковість судових рішень, що суперечить ч. 2 ст. 21 КПК України.
Прокурор оскаржив вирок щодо ОСОБА_5 до апеляційного суду в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, навівши доводи, які здебільшого є аналогічними з доводами його касаційної скарги. При цьому, на його думку, апеляційний суд не дотримався вимог ст. 419 КПК України, оскільки не надав усім доводам прокурора належної правової оцінки. Крім того, в  ухвалі зазначено: «Виконання вказаного обов`язку засудженим полягає у  повідомленні органу пробації про зміну місця роботи та навчання, якщо такі зміни матимуть місце у житті ОСОБА_4 », що спотворює, на думку прокурора, зміст викладеного у вироку, де чітко зазначено про необхідність повідомлення про зміну місця роботи або навчання. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 309 КК України в касаційному порядку не оспорюються.
Прокурор у касаційній скарзі обґрунтовує неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання з  випробуванням, не визначився з питанням точного змісту покладеного на обвинуваченого обов`язку, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а зазначив альтернативний перелік обов`язків, що, на його думку, суперечить вимогам закону.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.
Характер цих обов`язків, які можуть бути покладені на особу судом, визначає ефективність звільнення від відбування покарання з випробуванням та має суттєвий вплив на можливість здійснювати якісний контроль за засудженими.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України в разі звільнення від відбування покарання з   випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, вказав, що зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 76 КК України вбачається, що покладення на особу обов`язку повідомляти уповноважений орган з  питань пробації про зміну місця роботи або навчання полягає також у необхідності повідомлення зазначеного органу у разі її працевлаштування або вступу до навчального закладу. Таким чином, та обставина, що на момент ухвалення вироку обвинувачений не працював та не навчався, не позбавляє суд права зобов`язання обвинуваченого повідомляти про зміну його статусу по відношення до роботи або навчання. 
При цьомуапеляційний суд правильно наголосив на тому, що посилання прокурора на відсутність у вироку однозначної і зрозумілої вказівки про покладений на обвинуваченого обов`язок та порядок його виконання є безпідставним, оскільки у  вироку чітко зазначено, що обвинувачений зобов`язаний повідомляти орган пробації про зміну місця роботи або навчання. Виконання ж вказаного обов`язку засудженим полягає у повідомленні органу пробації про зміни місця роботи та навчання, якщо такі зміни матимуть місце у житті ОСОБА_4 .
Враховуючи наведе, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року щодо ОСОБА_4 є законним і обґрунтованим, з чим також погоджується й колегія суддів касаційного суду.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків суду апеляційної інстанції немає. При розгляді апеляційної скарги прокурора суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з посиланням на норми закону та наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а  вирок районного суду без зміни. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів стосовно незаконності судового рішення, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, касаційна скаргане містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 3 листопада 2022 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3