УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого  2023 року
м. Київ
справа № 753/4591/22
провадження № 51- 510 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника  ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року, 
встановив:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року
ОСОБА_5 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та проживаючого у   АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засуджено за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він у січні - лютому          2022 року (більш точної дати та часу під час досудового розслідування не встановлено), перебуваючи за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , в мережі Інтернет виявив оголошення щодо продажу кастету. Розуміючи, що кастет відноситься до холодної зброї, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на незаконне носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу.
Надалі, ОСОБА_5 домовився з невстановленою досудовим розслідуванням особою щодо придбання кастету за грошові кошти в сумі 300 гривень, після чого у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, у відділенні ТОВ «Нова пошта» отримав відправлення, в якому знаходився кастет, який відноситься до контактної неклинкової холодної зброї, виготовлений заводським способом по типу кастетів ударно - дробильної дії.
Після цього, ОСОБА_5 переніс отриманий ним кастет, який відноситься до холодної зброї за місцем свого проживання, з метою його подальшого носіння без передбаченого законом дозволу.
Надалі, 28 квітня 2022 року приблизно о 12 год. 30 хв., перебуваючи за адресою:            м. Київ, пров. Ялинковий, 60/1, працівниками поліції було затримано ОСОБА_5 , у якого при собі було виявлено та в подальшому вилучено кастет, який відноситься до контактної неклинкової холодної зброї, виготовлений заводським способом по типу кастетів ударно - дробильної дії, який ОСОБА_5 незаконно, тобто всупереч вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, обліку, перевезення та використання вогнепальної пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року носив без передбаченого законом дозволу.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв'язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що для складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України необхідним елементом є наявність закону України, яким би був передбачений дозвіл на носіння, виготовлення, ремонт або збут кинджалів, фінських ножів, кастетів чи іншої холодної зброї, проте, на цей час такий закон в Україні відсутній. Тому захисник вважає, що діях ОСОБА_5 відсутній склад вищевказаного кримінального правопорушення. Також захисник зазначає, що посилання судів першої та апеляційної інстанцій на правовий висновок, який сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к є нерелевантним по відношенню до цього кримінального провадження, оскільки у справі №288/1158/16-к розглядалася касаційна скарга захисника щодо кваліфікації дій засудженого за  ч. 1 ст. 263 КК України. На думку захисника, ч. ч. 1, 2 ст.  263 КК України хоча і містяться в одній статті кримінального закону, проте мають відмінності об`єктивної сторони, а тому не можна застосовувати даний правовий висновок. 
Крім того, захисник вважає помилковим ототожнення судом першої інстнації поняття закону, яке застосоване законодавцем у ч. 2 ст. 263 КК України, із підзаконним нормативно-правовим актом, а саме із постановою Кабінету Міністрів України та наказом Міністерства внутрішніх справ України. Тому захисник стверджує, що засуджений підданий кримінальному покаранню без порушення ним конкретно визначеної стороною обвинувачення і судом норми закону та всупереч положення                ч. 2 ст. 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
Крім того, захисник вказує на малозначність дій засудженого ОСОБА_5 , оскільки, на його думку, дії засудженого, наведені у вироку суду, враховуючи обставини затримання останнього та його показання, не становлять суспільної небезпеки, тобто не заподіяли і не могли заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі. При цьому вказує, що з прийняттям Верховною Радою України  Закону України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» від 03 березня 2022 року № 2114-ІХ дозволяється цивільним особам застосування вогнепальної зброї для відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав.
При цьому захисник зазначає, що апеляційний суд не дав належної правової оцінки доводам його апеляційної скарги та не навів обгрунтованих підстав для їх відхилення.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 даної статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Доводи касаційної скарги захисника  ОСОБА_4  про неправильне застосування     ч. 2 ст. 263 КК України та незаконність засудження ОСОБА_5 за цією статтею не грунтуються на положеннях закону України про кримінальну відповідальність, враховуючи наступне.
Як убачається із змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень,  суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вказав на безпідставність доводів сторони захисту з приводу того, що на сьогоднішній день немає жодного закону України, яким було б зазначено, що холодна зброя - кастет не може перебувати у власності громадян або юридичних осіб. Крім того, відсутній будь-який закон України, який би передбачав необхідність для осіб отримання дозволу на носіння, виготовлення, ремонт або збут кинджалів, фінських ножів, кастетів чи іншої холодної зброї; а також те, що стороною обвинувачення в обвинувальному акті не зазначений такий закон. З цим погоджується і колегія суддів, з огляду на таке.
Як вірно вказали суди, згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 288/1158/16-к від 03 липня 2019 року, об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, утворює носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв                        (далі - зброя) без передбаченого законом дозволу. Конструкція наведеної правової норми є бланкетною, тобто містить відсилання до спеціального закону, яким установлено одержання дозволу на зазначені вище дії.
У Кримінальному кодексі України термін «закон» використовується як у широкому, так і у вузькому значенні.
Якщо вКримінальному кодексі України поняття «закон» вжито у вузькому розумінні, нормативно-правовий акт конкретизується - обов`язково зазначається назва закону або ж за словом «закон» слідує слово «України».
Коли ж у текстіКримінального кодексу України слово «закон» вживається лише як узагальнююче поняття, воно використовується у широкому значенні, тобто може охоплювати як власне закони, так і інші акти чинного законодавства, і у такому значенні слово «закон» вжито устатті 263 ККУкраїни. У розумінні цієї статті «передбаченим законом дозволом» на поводження зі зброєю варто вважати дозвіл, що може бути встановлений будь-яким нормативно-правовим актом, у тому числі підзаконним.
Виходячи зі змістустатті 92 Конституції України правовий режим обігу зброї не належить до кола питань, які визначаються виключно законами України, тобто законами у вузькому розумінні.
Порядок поводження зі зброєю, в тому числі підстави і процедуру одержання спеціальних дозволів на її придбання, носіння і зберігання, на даний час установлено Положенням про дозвільну систему, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 з наступними змінами (далі - Положення), та Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622 (далі - Інструкція).
Зазначені Положення та Інструкція, зміст яких не суперечить Конституції України та іншим нормативно-правовим актам вищого рівня, у контексті застосування статті 263 Кримінального кодексу України охоплюються поняттям «закон».
Зміст і призначення закріпленої у статті 263 ККУкраїни кримінально-правової заборони полягає насамперед у захисті суспільства й держави від найтяжчих насильницьких злочинів, умови для вчинення яких створює неконтрольований обіг зброї. Такі злочинні діяння є особливо небезпечними, адже ставлять під загрозу життя і здоров`я невизначеного кола осіб. Натомість згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей. З огляду на викладене, поводження з холодною зброєю як предметом, пов`язаним із підвищеними ризиками, вимагає державного регулювання у спеціально дозвільний спосіб.
Доводи касаційної скарги захисника про те, посилання суду першої та апеляційної інстанцій на вищевказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду є не релевантним по відношенню до цього кримінального правопорушення, оскільки вказаний висновок зроблений при кваліфікації за ч. 1 ст. 263 КК України, а дії його підзахисного кваліфіковано за ч. 2 ст. 263 КК України, не заслуговують на увагу. 
Як убачається із постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №288/1158/16-к від 03 липня 2019 року, висловлена у ній правова позиція позиція стосувалася тлумачення поняття «закон» у ст. 263 КК України загалом.
Таким чином, диспозиція ч. 2 ст. 263 КК України, за якою ОСОБА_5  визнано винуватим у незаконному носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу, сформульована з достатньою чіткістю, щоб дозволити йому передбачати, що діяння, за яке його було засуджено, є злочинним.
Вищезазначене узгоджується із висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду від 04 грудня 2018 року у справі № 161/3885/16-к та від                         31 травня 2018 року у справі № 127/27182/15-к.
Доводи касаційної скарги захисника про малозначність дій засудженого також не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 КК України не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що  ОСОБА_5  в судовому засіданні показав, що фактично розумів, що кастет використовувати і носити заборонено.  При цьому дослідженим висновком експерта встановлено, що наданий на дослідження кастет має достатні міцнісні властивості для ураження цілі, та є контактною неклинковою холодною зброєю ударно-дробильної дії, виготовлений заводським способом.
Враховуючи вищевказані обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов вірного висновку, що сам факт носіння засудженим кастету, який належить до холодної зброї ударно-дробильної дії, без передбаченого законом дозволу, створює небезпеку для фізичних осіб та суспільства, оскільки даний предмет може бути використаний для заподіяння істотної шкоди, включаючи нанесення тілесних ушкоджень фізичним особам, що не може свідчити про малозначність вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.
Не заслуговують на увагу і посилання захисника на Закон України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» від 03 березня 2022 року № 2114-ІХ, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 263 КК України, було вчинене ОСОБА_5 до набрання чинності вищевказаним законом.
Враховуючи вищенаведене, суди дійшли вірного висновку про відсутність підстав для визнання вчиненого засудженим діяння малозначним на підставі ч. 2 ст. 11 КК України.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою і відповідає вимогам                            ст. ст. 370, 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від         26 жовтня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                       ОСОБА_3