ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2104/23 Справа № 199/8729/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Биліна  Т. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2023 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Биліни Т.І., 
суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2022 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, -     

ВСТАНОВИЛА: 

       У листопаді 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 21 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNI0GK00000031, відповідно умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 21 червня 2025 року. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, однак ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, заборгованість не сплатила. Внаслідок чого, 30 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року у справі №199/5834/15 (провадження №2/199/2743/15) позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNI0GK00000031 від 21 червня 2005 року: 34 197,82 доларів США – заборгованість за кредитом; 30 338,75 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 157,25 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 63 106,94 доларів США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а всього 132 800,76 доларів США. Ухвалення рішення Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним зобов`язання. На даний час рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року боржником не виконано. Прострочена сума заборгованість становить 34 197,82 доларів США, оскільки з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у рішенні Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року, тобто за період із 21 червня 2005 року по 10 липня 2015 року, тому за період після подання позовної заяви від 30 липня 2015 року, із 31 липня 2015 року по 13 жовтня 2021 року відповідач має заборгованість у розмірі – 6 369,23 доларів США, що еквівалентно 167 765,52 грн, та складається із 3% річних від простроченої суми, а тому просили суд стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" відмовлено. 
       В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача за сплати заборгованості за договором не припинилось та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Вказували, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч2 ст.625 ЦК України сум. Зазначали, що до теперішнього часу рішення суду не виконано, заборгованість відповідачкою не сплачено (а.с.112-115).
       Відповідач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалась.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову становить 167.765,52 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.        Судом першої інстанції встановлено, що 21 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNI0GK00000031, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 35 000 доларів США зі платою відсотків за користування кредитом у розмірі на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 21 червня 2025 року.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року у справі №199/5834/15 (провадження №2/199/2743/15) позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, – задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNI0GK00000031 від 21 червня 2005 року: 34 197,82 доларів США – заборгованість за кредитом; 30 338,75 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 157,25 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 63 106,94 доларів США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а всього 132 800,76 доларів США.
       Згідно з наданим АТ КБ "ПриватБанк" розрахунком заборгованості за вказаним договором за період прострочення грошового зобов`язання, а саме з 31 липня 2015 року по 13 жовтня 2021 року відповідач має заборгованість у розмірі – 6 369,23 доларів США, що еквівалентно 167 765,52 гривень, та складається із 3% річних від простроченої суми
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк”, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. Позивачем не доведено невиконання відповідачкою рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та обґрунтованості суми заборгованості у розмірі 34 197,82 доларів США, яка стала підставою для нарахування заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 369,23 доларів США. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
       З правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 754/6496/16-ц, слідує, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
       Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
       Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
       Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, висловленим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).
       Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №462/1533/15-ц, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені поговором проценти за користування кредитом, а також, обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).
       Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
       Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       За частинами 1,2,4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
       Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
       АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись у 30 липня 2015 році із позовом про дострокове повернення кредиту, шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Ухваленням рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року закінчився строк дії договору щодо подальшого нарахування грошових зобов`язань відповідачу за кредитним договором.
       У разі прострочення відповідачем виконання зобов`язання перед позивачем за кредитним договором №DNI0GK00000031 від 21 червня 2005 року, встановленого рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 рудня 2015 року, позивач мав право на нарахування установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також на нарахування трьох процентів річних від простроченої суми (ст.625 ЦК України).
       Звернувшись до суду із вказаним позовом з посиланнями на ч.2 ст.625 ЦК України, позивач посилається саме на наявність прострочену заборгованість за кредитним договором №DNI0GK00000031 від 21 червня 2005 року у розмірі 34 197,82 доларів США (складові вказаної простроченої заборгованості не зазначені) та саме висуваючи вимогу про стягнення індексу інфляції на вказану суму нараховує 3 % річних від простроченої суми, у розмірі 6 369,23 доларів США.
       Втім, позивачем не доведено факт невиконання відповідачем рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та правомірність нарахування простроченої суми заборгованості у розмірі 34 197,82 доларів США, яка стала підставою для нарахування заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 369,23 доларів США.
       Крім цього, відсутні підтвердження, що позивачем вчинялися будь-які дії щодо пред`явлення виконавчого листа, виданого на виконання рішенням Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року до виконання. Відсутні дані, що боржник мав у передбаченому законом порядку можливість виконати судове рішення у добровільному порядку і не виконав його у вказаний спосіб. Немає доказів того, що такий тривалий термін порушення грошового зобов`язання був допущений з вини боржника.
       Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Крім того оскільки позивач просив стягнути з відповідача індекс інфляції за борговими зобов`язаннями у доларах США, його вимоги недоречні, так як Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18.
       Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.І. Биліна 

       Судді:                                                                С.А. Зайцева
                                                               
                                                                       Ж.І. Максюта