ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5294/20                                                    Суддя першої інстанції: Журавель В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 січня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                    - Степанюка А.Г.,
суддів                               - Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - Відповідач, ГУ ДПС у Київській області) про:
- визнання протиправною бездіяльності ГУ ДПС у Київській області щодо ненадання ОСОБА_1 податкової знижки за наслідками 2019 року;
- зобов`язання ГУ ДПС у Київській області підготувати висновок про повернення суми надміру сплаченого податку з доходів фізичних осіб за 2019 рік у розмірі 37  544,36 грн на користь ОСОБА_1 та подати цей висновок для виконання відповідному органу Державної казначейської служби України.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, починаючи з 13.01.2016, положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не містять норму, яка передбачає невнесення відмітки про реєстрацію місця проживання внутрішньо переміщеної особи до її паспортного документа. Разом з тим, нормами Податкового кодексу України не визначено відповідну відмітку в паспорті як виключний спосіб підтвердження основного місця проживання. Відтак, на переконання суду, враховуючи підтвердження ОСОБА_1 належними і допустимими доказами сплати процентів за кредитом для придбання житла у 2019 році, ГУ ДПС у Київській області безпідставно відмовило останньому у праві на отримання податкової знижки. Крім того, суд зауважив, що спірні правовідносини виникли до введення в Україні воєнного стану.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ДПС у м. Києві, а не в ГУ ДПС у Київській області, а відтак підстави для надання податкової знижки саме Відповідачем відсутні.
Після усунення визначених в ухвалі від 03.11.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 05.01.2023.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2023 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою (а.с. 16) та у зв`язку з укладенням з АТ КБ «Приватбанк» договору про іпотечний кредит від 18.12.2018 №LGJWGB0040300001 в сумі 591  360,00 грн (а.с. 38-45) і придбанням квартири за 770  000,00 грн (а.с. 47-50) ОСОБА_1 протягом 2019 року здійснено оплату відсотків за кредитом на суму 90  079,80 грн (а.с. 23-37).
13.02.2020 ОСОБА_1 подано до ГУ ДПС у Київській області податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2019 рік, в якій вказано, зокрема, дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 118  500,00 грн, суму податку на доходи фізичних осіб - 21  330,00 грн та суму податку на доходи фізичних осіб, на яку зменшуються податковій зобов`язання у зв`язку з використанням права на податкову знижку - 37  544,36 грн.
Як встановлено судом першої інстанції, Позивачем на підтвердження понесених витрат, що вказані у податковій декларації надано: відомості ЦБ Державного реєстру фізичних осіб щодо отримання доходів ОСОБА_1 ; копія договору про іпотечний кредит № LGJWGB0040300001 від 18.12.2018; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки; технічний паспорт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; меморіальні ордери про сплату процентів АТ КБ «Приватбанк» за 2019 рік у сумі 90  079,80 грн; копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера платника податків від 01.06.2017, яка видана Оболонським районом ГУ ДФС в м. Києві; копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 ; довідки про отримані доходи та сплачені податки за 2019 рік, виданої ФОП ОСОБА_2 № К-27/01 від 27.01.2020; копія довідки від 13.02.2019 № 3244-5000032963.
Разом з тим, листом 13.03.2020 №8813/13/10-36-54-05 ГУ ДПС у Київській області повідомило ОСОБА_1 про те, що право на отримання податкової знижки у спірному випадку виникає у разі, якщо за рахунок іпотечного житлового кредиту будується чи купується житловий будинок (квартира, кімната), визначений платником податку як основне місце його проживання, зокрема, згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла. У зв`язку з цим Відповідачем зазначено, що відповідно до копії паспорта громадянина України (серії НОМЕР_1 ) основним місцем проживання Позивача визначено: АДРЕСА_2 , а відтак відсутні законодавчі підстави для включення до податкової знижки у зменшення оподаткованого доходу ОСОБА_1 частини витрат у вигляді частини суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом за підсумками 2019 року (а.с. 17).
Крім того, матеріали справи свідчать, що у червні 2020 року працівниками ГУ ДПС у Київській області проведено камеральну перевірку показників податкової декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_1 за 2019 рік, за наслідками якої вказано на відсутність законодавчих підстав для включення до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу ОСОБА_1 витрат у вигляді частини суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом за підсумками 2019 року в сумі 90  079,80 грн, оскільки адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_2 - не відповідає вимогам п. 175.1 ст. 175 ПК України (акт від 12.06.2020 №011182/10-36-54-05/ НОМЕР_2 ; а.с. 18-21).
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 14, 43, 166, 175, 179 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ст. ст. 1, 2, 4, 5, 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон), суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на безпідставність позбавлення права особи на отримання податкової знижки виключно з підстав відсутності відмітки у паспорті про реєстрацію місця проживання внутрішньо переміщеної особи, обов`язку з проставлення якої чинне законодавство не місить.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п. 166.1 ст. 166 ПК України платник податку має право на податкову знижку за наслідками звітного податкового року. Підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року.
Пунктом 166.2 статті 166 Податкового кодексу України регламентовано документальне підтвердження витрат, що включаються до податкової знижки.
Так, до податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов`язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання) (пп. 166.2.1).
Оригінали зазначених у підпункті 166.2.1 цього пункту документів не надсилаються контролюючому органу, але підлягають зберіганню платником податку протягом строку давності, встановленого цим Кодексом (пп. 166.2.2).
Відповідно до пп. 166.3.1 п. 166.3 ст. 166 ПК України платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень пункту 164.6 статті 164 цього Кодексу, такі фактично здійснені ним протягом звітного податкового року витрати, зокрема, частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу.
За правилами п. 175.1 ст. 175 ПК України платник податку - резидент має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику в національній або іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.
При сплаті процентів за іпотечним житловим кредитом в іноземній валюті сума платежів за такими процентами, здійснених в іноземній валюті, перераховується у гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діє на день сплати таких процентів.
Таке право виникає в разі якщо за рахунок іпотечного житлового кредиту будується чи купується житловий будинок (квартира, кімната), визначений платником податку як основне місце його проживання, зокрема згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла.
Таким чином, Податковим кодексом України визначено позначку в паспорті про реєстрацію як один із можливих, але не виключний спосіб підтвердження основного місця проживання платника податку.
Відсутність реєстрації місця проживання за адресою, за якою знаходиться квартира, що була предметом іпотечного кредитування, не може бути підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит, оскільки законодавство пов`язує право на використання податкової пільги у вигляді права на податкову знижку з частини фактично сплачених протягом звітного податкового року сум процентів за іпотечним житловим кредитом з такою умовою, як визначення платником податку самостійно житлового будинку (квартири, кімнати), що будується чи придбавається, як основне місце його проживання.
Указана позиція, як правильно підкреслено судом першої інстанції, висловлена Верховним Судом у постанові від 25.09.2018 у справі №810/366/15.
Матеріали справи свідчать, що на підтвердження свого місця проживання за адресою АДРЕСА_1 (адреса, на придбання об`єкту нерухомості за якою було взято ОСОБА_1 іпотечний кредит за договором від 18.12.2018 №LGJWSB0040300001 та за якою останнім згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2018 було придбано квартиру) ОСОБА_1 було надано контролюючому органу копію довідки від 13.02.2019 №3244-5000032963 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 16).
У розрізі наведеного судова колегія зауважує, що згідно ч. 1 ст. 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
У свою чергу, за правилами статті 1 Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що указаним Законом не встановлено обов`язку внутрішньо переміщених осіб вносити до паспорту громадянина України відомості про реєстрацію місця проживання такої особи. При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, згідно ст. 14 Закону внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з висновками Київського окружного адміністративного суду про те, що законодавцем не встановлено необхідності підтвердження місця проживання виключно відміткою в паспортному документі, а лише зазначено це як один із способів підтвердження місця проживання.
Таким чином, місцем постійного проживання/перебування є квартира, придбана Позивачем за рахунок іпотечного житлового кредиту, що вказує на протиправній характер бездіяльності Відповідача щодо ненадання Позивачу податкової знижки за наслідками 2019 року.
Відповідно до п. 43.5 ст. 43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Таким чином, подана ОСОБА_3 податкова декларація із зазначенням суми, що підлягає поверненню з бюджету, є умовою для здійснення повернення надміру сплаченої суми грошового зобов`язання та підставою для підготовки ГУ ДПС у Київській області висновку про повернення 37  544,36 грн з відповідного бюджету та подання його для виконання відповідному органові Державної казначейської служби України.
За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції і про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 у частині зобов`язання ГУ ДПС у Київській області вчинити дії.
Посилання Апелянта на те, що відповідно до картки платника податків ОСОБА_1 перебуває на обліку у ДПІ в Оболонському районі ГУ ДПС у м. Києві, а не в Києво-Святошинському управлінні ГУ ДПС у Київській області, що є підставою для відмови останньому у наданні податкової знижки, судовою колегією оцінюється критично, оскільки будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції. 
Твердження ГУ ДПС у Київській області про те, що обставини перебування ОСОБА_1 на обліку у ДПІ в Оболонському районі ГУ ДПС у м. Києві підтверджуються копією кратки платника податків №2654-17-04544 від 01.06.2017 (а.с. 15) судовою колегією оцінюється критично, оскільки відомостей з актуальної на час виникнення спірних правовідносин облікової картки фізичної особи-платника податків Відповідачем не надано.
Крім того, як було встановлено раніше, оскаржувана Позивачем відмова у наданні податкової знижки Відповідачем цією підставою не обґрунтовувалася, у зв`язку з чим посилання на неї у відзиві на позов та в апеляційній скарзі є безпідставним і таким, що суперечить положенням ч. 2 ст. 77 КАС України у редакції, яка була чинною на час подання відзиву на позов.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -                                                                        
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 
Судді                                                                                            О.Є. Пилипенко
                                                                                                    Л.Т. Черпіцька

Повний текст постанови складено та підписано 25 січня 2023 року.