ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/1750/21	Головуючий у 1-й інстанції Данилів О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/92/23 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 305030000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Костів О. З., 
за участю секретаря - Сович Н.А. 
розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу №593/1750/21 за апеляційною скаргою Тернопільського обласного центру зайнятості в особі Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року, ухваленого суддею Данилів О.М., повний текст якого складений 19 жовтня 2022 року, у цивільній справі за позовом Тернопільського обласного центру зайнятості в особі Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю, -
В С Т А Н О В И В:
у грудні 2021 року Тернопільський обласний центр зайнятості в особі Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 63 579 (шістдесят три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 74 копійки, а також, судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень (а.с. 1-8).
В обґрунтування позовних вимог ТОЦЗ в особі БРФ ТОЦЗ зазначило, що відповідачка  ОСОБА_1 , будучи 30 квітня 2018 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України звільнена з посади медичної сестри стаціонару Бережанського обласного протитуберкульозного диспансеру, 02 травня 2018 року звернулася до Бережанського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні, а тому, цього ж дня за результатами розгляду такого звернення відповідачка набула статус безробітного і їй з 31 травня 2018 року по 16 травня 2019 року виплачувалася допомога по безробіттю. У липні 2019 року в ході виконання звірки з державним реєстром та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним було виявлено, що відповідачка 02 травня 2018 року, отримуючи в Бережанському районному центрі зайнятості статус безробітного з 16 травня 2017 року отримувала пенсію за вислугу років, тобто вона, під час реєстрації в Бережанському районному центрі зайнятості та надання статусу безробітного належала до категорії зайнятого населення про що умисно не вказала у своїй заяві про надання їй статусу безробітного, набувши таким незаконним чином статус безробітного й право на виплату у виді допомоги по безробіттю. В період перебування на обліку як безробітна з 31 травня 2018 року по 15 травня 2019 року відповідач незаконно отримала допомогу по безробіттю, яка у сукупності склала 63 579 грн. 74 коп., проте у добровільному порядку не повернула.
Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог Тернопільського обласного центру зайнятості в особі Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості про стягнення із ОСОБА_1 незаконно отриманої за період з 31 травня 2018 року по 15 травня 2019 року допомоги по безробіттю в розмірі 63 579 (шістдесят три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 74 копійки — відмовлено, у зв`язку із пропуском строку позовної давності (а.с. 118-123).
В апеляційній скарзі Тернопільський обласний центр зайнятості в особі Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості просить скасувати повністю рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року у справі №593/1750/21 та постановити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі, а також, стягнути судовий збір за суд першої інстанції в розмірі 2 270 гривень та за подачу апеляційної скарги в сумі 3 405 гривень, посилаючись на те, що воно ухвалене з неповним з`ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права (а.с. 126-133).
В обґрунтування апеляційної скарги ТОЦЗ в особі БРФ ТОЦЗ зазначило, що строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України не пропущений, оскільки його перебіг почався з 09 листопада 2021 року, тобто, з часу отримання підтверджуючої відповіді з ГУ ПФУ в Тернопільській області на їхній запит, на підставі якої складено акт розслідування 09 листопада 2021 року. Судом не враховано, що ОСОБА_1 за один і той самий період, з 31 травня 2018 року по 15 травня 2019 року, отримала два види матеріального забезпечення, а саме: 1) від ТОЦЗ — допомогу по безробіттю на суму 63 579,74 гривень; 2) від ГУ ПФУ в Тернопільській області — пенсію за вислугу років в листопаді 2021 року, що суперечить чинному законодавству.
Від представника ОСОБА_1 — адвоката Дарморіс Оксани Маркіянівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення — без змін, посилаючись на те, що рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, висновки суд не суперечать матеріалам справи. Вказує, що судом вірно встановлено, що сторона позивача фактично пропустила строк позовної давності, а саме: щодо стягнення з відповідача на користь позивача отриманої допомоги по безробіттю в розмірі 63 579,74 гривень за період з 31 травня 2018 року по 15 травня 2019 року, клопотання про поновлення такого строку із зазначенням причин його пропуску та їх поважності до суду не подано. Сторона відповідача звернулася до суду із заявою про застосування строку давності до заявлених позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 02 травня 2018 року відповідачка ОСОБА_1 подала до Бережанського районного центру зайнятості заяву про сприяння у працевлаштуванні, набувши таким чином цього ж числа статус безробітного. У заяві про призначення їй виплати допомоги по безробіттю від 02 травня 2018 року відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена із умовами і тривалістю призначення допомоги по безробіттю відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” (а.с. 9).
При заповненні 02 травня 2018 року заяви про надання статусу безробітного ОСОБА_1 власноручно вказала, що не відноситься до зайнятого населення та через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно, а також пенсію на пільгових умовах та за вислугу років не отримує (а.с. 10-11).
І хоч ОСОБА_1 була ознайомлена з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання нею недостовірних даних та документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, що визначені Законами України “Про зайнятість населення” та “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”, однак при призначенні вказаного виду допомоги не зазначила, що вона перебуває на обліку як одержувач пенсії за вислугу років.
За період перебування на обліку в центрі зайнятості, а саме: з травня 2018 року по травень 2019 року Бережанською районною філією Тернопільського обласного центру зайнятості відповідачці ОСОБА_1 було виплачено допомогу по безробіттю у розмірі — 63 579,74 гривень.
Вказаний факт підтверджується оглянутою в судовому засіданні довідкою №240, виданою 15 грудня 2021 року Бережанською районною філією Тернопільського обласного центру зайнятості та не заперечується і стороною відповідача (а.с. 23).
З оглянутого в судовому засіданні акту №71 від 09 листопада 2021 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України “Про зайнятість населення” та “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” видно, що ОСОБА_1 02 травня 2018 року під час постановлення на облік в Бережанську районну філію Тернопільського обласного центру зайнятості була особою, якій з 16 травня 2017 року було призначено пенсію за вислугу років (а.с. 21).
11 листопада 2021 року Тернопільським обласним центром зайнятості було видано наказ №308 “Д” “Про повернення коштів”, яким визначено, що відповідачці ОСОБА_1 протягом 15-ти календарних днів слід повернути виплачені їй у якості допомоги по безробіттю кошти у сумі 63579,74 гривень, та надіслано їй вимогу №15-02/1257 від 12 листопада 2021 року, яка вручена 15 листопада 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №4750200181291 (а.с. 22, 26-27).
Представник відповідача подала в суд заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, передбачені ст.267 ЦК України і просила суд відмовити на підставі цього в позові.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 під час постановлення на облік в Бережанську районну філію Тернопільського обласного центру зайнятості була особою, якій було призначено пенсію за вислугу років і вона такий факт приховала та не повідомила позивача при поданні заяви про надання їй статусу безробітного, а тому, незаконно отримала статус безробітного та право на виплату допомоги по безробіттю упродовж перебування на обліку за період з 31 травня 2018 року по 15 травня 2019 року в сумі 63 579, 74 гривень. 
Тому суд вважав, що позовні вимоги Тернопільського обласного центру в особі Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості є підставними, однак відмовив в позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності, оскільки початок перебігу позовної давності починається від дня надання відповідачці ОСОБА_1 статусу безробітного і призначення їй допомоги по безробіттю, а саме: з 02 травня 2018 року, тобто строк позовної давності, передбачений ст.257 Цивільного кодексу України, до вказаних позовних вимог сплив в червні 2021 року, а з позовом про стягнення незаконно виплаченої допомоги по безробіттю сторона позивача звернулася лише 23 грудня 2021 року та про поважність причин пропуску такого строку сторона позивача суду не повідомила, та не заявила перед судом клопотання про поновлення такого строку.
Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки суд вірно встановив обставини справи і правильно застосовано норми матеріального права.
Безробітним, згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України “Про зайнятість населення”, є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
При цьому, відповідно до пункту першого частини першої статті 43 Закону України “Про зайнятість населення”, статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 45 Закону України “Про зайнятість населення” реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі досягнення особою встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” пенсійного віку або призначення пенсії на пільгових умовах, або за вислугу років.
Пунктом 7 статті 31 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку.
З урахуванням наведеного призначення пенсії на пільгових умовах є підставою для припинення реєстрації безробітного, а також унеможливлює таку реєстрацію у випадку звернення до служби зайнятості особи, яка таку пенсію вже отримує.
До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2018 року у справі №452/1710/16-ц.
Відповідно до частини другої статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Частиною третьою статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Отже, неповідомлення особою обставини, яка не дає право їй для визнання її безробітною свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до частини третьої статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.
Згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 34 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” фонд має право стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.
Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року №6-91цс14 та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження №61-33727сво18).
Ураховуючи наведене, добросовісність безробітного полягає у своєчасному повідомленні Державної служби зайнятості України, в особі відповідного районного центру, про відсутність або втрату ним права на отримання допомоги по безробіттю.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 під час постановлення на облік в Бережанську районну філію Тернопільського обласного центру зайнятості була особою, якій було призначено пенсію за вислугу років і вона такий факт приховала та не повідомила позивача при поданні заяви про надання їй статусу безробітного, а тому, незаконно отримала статус безробітного та право на виплату допомоги по безробіттю упродовж перебування на обліку за період з 31 травня 2018 року по 15 травня 2019 року в сумі 63 579, 74 гривень. 
Вказані обставини, які були встановлені судом першої інстанції, не оспорювалися відповідачем. Тому, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що даний позов є підставним.
Однак, представник відповідача подала в суд заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, передбачені ст.267 ЦК України і просила суд відмовити на підставі цього в позові.
Відповідно до ст.256ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Ст.253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що початок перебігу строку позовної давності починається від дня надання ОСОБА_1 позивачем статусу безробітного, а саме з 2 травня 2018 року.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком викладеним в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №727/4084/16, від 13 лютого 2020 року в справі №302/66/17 в подібних правовідносинах, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахований судом при розгляду справи.
Сплив позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 “Про судове рішення у цивільній справі”, суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Враховуючи те, що початок перебігу позовної давності почався від дня надання відповідачці ОСОБА_1 статусу безробітного і призначення їй допомоги по безробіттю, а саме з 02 травня 2018 року, тому строк позовної давності, передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України, до вказаних позовних вимог сплив в червні 2021 року, а з позовом про стягнення незаконно виплаченої допомоги по безробіттю сторона позивача звернулася лише 23 грудня 2021 року і про поважність причин пропуску такого строку сторона позивача суду не повідомила, та не заявила перед судом клопотання про поновлення такого строку.
В зв`язку з цим висновки суду першої інстанції про відмову в позові за пропуском позивачем строку позовної давності є законними та обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки позивачу лише 09 листопада 2021 року, тобто з часу отримання підтверджуваної відповіді з Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області стало відомо про неправомірне отримання відповідачем допомоги по безробіттю слід відхилити, з підстав наведених в мотивувальній частині постанови, крім того такі доводи суперечать нормам матеріального права та правовим позиція Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Тернопільського обласного центру зайнятості в особі Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості слід залишити без задоволення, а рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах ним понесених.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Тернопільського обласного центру зайнятості в особі Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості — залишити без задоволення.
Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року — без зміни.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах ним понесених.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 січня 2023 року.

Головуючий 
Судді