ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8296/22 Справа № 234/11571/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Костюков Д.Г. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 234/11571/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Хейло Я.В.,
суддів – Мірути О.А., Тимченко О.О.,

сторони
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської Ради,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про відшкодування збитків, завданих неправомірною бездіяльністю, яке ухвалене суддею Костюковим Д.Г. у місті Краматорську Донецької області, повне судове рішення складено 19 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про відшкодування збитків, завданих неправомірною бездіяльністю. 
В обґрунтування позову зазначив, що постановою Краматорського міського суду Донецької області від 26.10.2009 року у справі №2а-6717/2009 зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату одноразової щорічної грошової допомоги до 05 травня 2009 року, відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у сумі 3554 грн. 
На виконання вказаної постанови, 19.03.2010 року державним виконавцем ВДВС Краматорського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 18107746. 
Протягом тривалого часу судове рішення залишалось без виконання, оскільки боржником не здійснювалися необхідні заходи з отримання за рахунок коштів Державного бюджету України на 2010-2021 бюджетні роки необхідних бюджетних асигнувань для виконання судового рішення, передбачених Порядком складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228. 
У зв`язку з невиконанням судового рішення, постановою державного виконавця від 14.11.2018 року в порядку ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» через допущену бездіяльність з виконання постанови на боржника було накладено штраф в сумі 5100,00 грн. і зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення. 
Постановою державного виконавця від 05.12.2018 року в порядку ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» через повторно допущену бездіяльність з виконання постанови на боржника було накладено штраф в сумі 10200,00 грн. 
Постановою державного виконавця від 09.01.2019 року в порядку ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження № 18107746 було закінчене. 
Позивач вважає, що в результаті неправомірної бездіяльності відповідача йому було заподіяно значних збитків у формі упущеної вигоди, що полягає в неотриманні ним з вини відповідача доходів у обсязі восьмикратного розміру мінімальної пенсії за віком, які б він міг реально одержати за звичних обставин, якби б його право не було порушене.
Сума відшкодування цих збитків дорівнює 1854,00 грн. (розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений на момент відшкодування збитків згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року) х 8 (обсяг щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, встановлений ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким визначено його право на отримання вищезазначеної допомоги) - 430 грн. (сума фактичної сплаченої йому відповідачем частки спірної соціальної допомоги) = 14402 грн. 
Негативні наслідки цієї бездіяльності УПСЗН добровільно не усунені, належні йому за рішенням суду кошти наразі не виплачені. Багаторазові примусові заходи із спонукання відповідача до виконання його обов`язку з відшкодування завданої шкоди продовжувалися тривалий час, але виявилися неефективними та безрезультатними, що змусило позивача звернутись до суду. 
ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з УПСЗН Краматорської міської Ради відшкодування завданих йому збитків в сумі 14402 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про відшкодування збитків, завданих неправомірною бездіяльністю – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення про задоволенні її позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи. 
Вважає, що саме наведений ним у позові розрахунок є правильним, який є доказом завданої йому шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 14402 грн.
На думку позивача, в даному випадку упущеною вигодою є неотримання ним до теперішнього часу належної йому грошової соціальної допомоги у обсязі мінімальних пенсій за віком, визначених та законодавчо встановленого прожиткового мінімуму для осіб, втратили працездатність, як це було встановлено свого часу нормою ст. 13 ч.5 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і визнано постановою суду від 26.10.2009 року у адміністративній справі № 2а-6717/2009 за відрахуванням фактично виплаченої відповідачем частки цієї суми.
Зазначає, що відповідач не виплатив йому належні грошові кошти внаслідок допущеної ним бездіяльності.
Позивач посилається на ст. ст. 22 та 1173 ЦК України та вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не прийняв зазначені норми матеріального права до уваги та не надав ніякої правової оцінки порушенню його прав, яке відбулося.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно висновку МСЕК ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності, пов`язану з виконанням службових обов`язків під час проходження служби, відповідно до якої та на підставі ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він має право на отримання разової щорічної допомоги до 05 травня.
Постановою Краматорського міського суду Донецької області від 26.10.2009 року визнано незаконними дії органу місцевої влади у відмові в перерахунку та виплаті матеріальної допомоги та стягнення недоплаченої разової щорічної грошової допомоги до 05 травня 2009 року та зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення виконкому Краматорської міської ради здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги до 05 травня 2009 року, відповідно до ст. 13 ч.5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 у сумі 3554 грн.
Постановою головного державного виконавця ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 19.03.2010 року було відкрито виконавче провадження ВП № 18107746 з виконання вищезазначеної постанови суду.
Постановою головного державного виконавця ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 14.11.2018 року за невиконання рішення суду на боржника було накладено арешт у розмірі 5100 грн.
Постановою головного державного виконавця ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 05.12.2018 року за невиконання рішення суду на боржника було накладено арешт у розмірі 10200 грн.
Постановою головного державного виконавця ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 09.11.2018 року виконавче провадження з примусового виконання постанови було закінчене на підставі ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2021 року – залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2021 року – залишити без змін.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дана справа підпадає під категорію справ, розгляд яких здійснюється без повідомлення учасників справи.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено причинного зв`язку між розрахованою ним упущеною вигодою та протиправною поведінкою відповідача. Само по собі невиконання рішення суду не є збитком у розумінні вимог ст.22 ЦК України. Позивачем не надано доказів заподіяння йому шкоди відповідачем у наведеному їм розмірі та не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями чи бездіяльністю відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача шкоди у вигляді упущеної вимоги у розмірі 14402 грн. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22 жовтня 1993 року визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.
Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другоїстатті 16 ЦК України).
       Особа , якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (частина перша та другастатті 22 ЦК України.
Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Судувід 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі №910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).
При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Відповідно достатті 22 ЦК Україниу вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження№ 61-22106св18)).
Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.
Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Водночас потерпіла особа має довести наявність та розмір збитків.
За змістом вказаних приписів ЦК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду.
При цьому необхідно звернути увагу на те, що позивач має довести реальність отримання ним доходів, у разі якщо б його суб`єктивне право не було порушено відповідачем.
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування завданих збитків, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що в результаті неправомірної бездіяльності відповідача йому було заподіяно значних збитків у формі упущеної вигоди, що полягає в неотриманні ним з вини відповідача доходів у обсязі 8-ми кратного розміру мінімальної пенсії за віком, які б він міг реально отримати за звичайних обставин, якби його право не було порушено.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.
З матеріалів справи вбачається, що, дійсно , рішення суду , яке ухвалено на користь позивача до теперішнього часу не виконано, проте всупереч доводів апеляційної скарги позивача,судом першої інстанції встановлено , що сума , яку просить стягнути позивач на свою користь не є збитком у розумінні ст. 22 ЦК України, зокрема, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої позовної вимоги про заподіяння йому шкоди відповідачем у розмірі 14402 грн. та не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями чи бездіяльністю відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача зазначеної шкоди у розмірі 14402 грн. 
Доводи апеляційної скарги що саме наведений позивачем у позові розрахунок є правильним, який є доказом завданої йому шкоди у сумі 14402 грн., спростовується вищевикладеним.
Посилання в апеляційній скарзі на ст. ст. 22 та 1173 ЦК України, які не були, на думку позивача, враховані судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, колегія суддів не бере до уваги та вважає необґрунтованими, та виключно суб`єктивними судженнями позивача, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленим судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Розподіл судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: