ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/977/23 Справа № 214/2957/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста  О. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді                Корчистої О.І.
суддів:                         Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг цивільну справу №214/2957/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,
на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2022 року,

встановив:

У квітні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтовано тим, що 17 вересня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 17 вересня 2011 року, відповідно до якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 25 000 гривень. ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг.
АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. 
ОСОБА_1 не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 18 березня 2019 року становить 59021,13 гривень, з яких 26094,48 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 14198,13 гривень – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14692,71 гривень - пеня за прострочене зобов`язання, 749,09 гривень - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 2786,72 гривень - штраф (процентна складова), яку АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь та судові витрати в розмірі 1 921 гривень. 
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2022 року позовні вимоги АТКБ «Приватбанк» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2011 року б/н станом на 18 березня 2019 року у сумі 21 066,94 гривень, що складається з заборгованості за тілом кредиту, та судові витрати у сумі 685,68 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що заявою відповідача підтверджується той факт, що він був проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Зазначає, що у постановах Верховного суду від 08 липня 2019 року у справі №923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі №642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17, містяться висновки, що «жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає».
Також вказує, що дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про видані кредитні картки, довідкою про зміну умов кредитування. 
Відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, акцептував пропозицію банку, отримав кредитну картку, користувався кредитними коштами, а також визнав укладення кредитного договору та ознайомився з його умовами.
Посилається, що суд безпідставно відмовив у стягненні частини фактично отриманих кредитних коштів (простроченого тіла кредиту), чим порушив норми матеріального права. Заборгованість відповідача за фактично використаними кредитними коштами підтверджена належними та допустимими доказами по справі, які не були належним чином досліджені судом. Суд не звернув увагу на те, що заборгованість за тілом кредиту (поточним та простроченим) в повному обсязі не погашена, а тому відповідач зобов`язаний повернути фактично отриману суму кредитних коштів.
Крім того, зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягненні неустойки. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно  з ч.  1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Оскільки АТ КБ «Приватбанк» оскаржується рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту поза межами строку позовної давності в сумі 5 027,54 гривень, заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 14 198,13 гривень, пені за прострочене зобов`язання в сумі 14 692,71 гривень, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень – штраф (фіксована частина), 2786,72 гривень – штраф (процентна складова), то перевіряється апеляційним судом рішення суду першої інстанції лише в цій частині.
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмовлених позовних вимог, апеляційний суд виходить з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції дійшов висновку що позивачем не доведено наявність договірних відносин з відповідачем, щодо розміру відсотків, а також штрафів за користування кредитними коштами. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, суд прийшов до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Дійшовши переконання, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, суд відмовив у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту. У зв`язку з заявленим клопотанням відповідача про застосування строку позовної давності, суд задовольнив вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту за період з 18 квітня 2016 року по 18 квітня 2019 року у сумі 21066,94 гривень (26094,48 – 5027,54). 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17 вересня 2011 року відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 17 вересня 2011 року, відповідно до якої, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
При укладенні Договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором.
Факт отримання картки та встановлення кредитного ліміту підтверджується наданими письмовими доказами у вигляді довідок. (а.с. 159,160)
Станом на 18 березня 2019 року заборгованість становить 59021,13 гривень, з яких 26094,48 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 14198,13 гривень – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14692,71 гривень – нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 749,09 гривень – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень – штраф (фіксована частина), 2786,72 гривень – штраф (процентна складова).
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі на те, що відповідачем було підписано заяву позичальника, якою засвідчено, що він повністю згодний з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах та зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті АТ КБ «Приватбанк» достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому є не обґрунтованими.
Оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного кредитного договору.
Крім того, роздруківка із сайту належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти, та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви, про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такі висновки, відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 357/12749/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року № 755/7704/15 та від 26 вересня 2018 року №159/2146/15, є необґрунтованими, оскільки обставини, вкладені у зазначеній постанові стосується інших обставин справи.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
В Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17 вересня 2011 року зазначено, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua (а.с. 15). Будь-які інші умови договору про надання банківських послуг в Анкеті-заяві відсутні, в тому числі не зазначено кредитну картку, яку бажав отримати та отримав Позичальник, не зазначена процентна ставка за користування кредитними коштами та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами. Як відсутні і умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів, правильно виходив з того, що надані позивачем Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем не підписані, та дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 17 вересня 2011 року Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що відповідно стосується і процентів за користування кредитом.
Разом з тим, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами шляхом їх зняття з кредитної картки, здійснював платежі, а також поповнював картку. 
Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка містить в собі в тому числі списані проценти за користування кредитними коштами, відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) щодо застосування норм статей 207, 634 ЦК України щодо кредитних правовідносин.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання про неспроможність доводів апеляційної скарги щодо доведеності посилань позивача про не включення до суми простроченого тіла кредиту сум, які були фактично надані відповідачу та не повернуті ним. 
Щодо застосування судом строку позовної давності, колегія суддів апеляційного суду також погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Відповідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. 
Встановивши, що позивач звернувся до суду з позовом 18 квітня 2019 року, суд першої інстанції, врахувавши клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, вірно застосував загальну позовну давність у три роки та дійшов вірно висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню за період з 18 квітня 2016 року по 18 квітня 2019 року у сумі 21 066,94 гривень. 
Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до підпункту «в» п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста