ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
14 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 441/766/20
провадження № 51- 5978 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального у складі:
головуючої                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання            ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12019140180000281, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя  АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК),

ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. ГлинецьЯворівського району Львівської області, зареєстрованої та проживаючої в   АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125КК,
за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 26 березня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7  та ОСОБА_6 .
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Городоцького районного суду Львівської області від 26 березня 2021 року засуджено кожного за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт:
- ОСОБА_6 - на строк двісті годин;
- ОСОБА_7 - на строк сто п`ятдесят годин.
 
Цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь  ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7181,46 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн та 10 000 грн - витрат на правову допомогу.
Вирішено питання щодо речових доказів та арештованого майна.
За вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винуватими у тому, що вони 9 квітня 2018 року близько 21:00, перебуваючи неподалік будинку   АДРЕСА_1 , в ході сварки, яка виникла раптово на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, завдали останньому тілесних ушкоджень. Так, ОСОБА_6 умисно наніс кулаком потерпілому ОСОБА_9 два удари в обличчя, а ОСОБА_7 умисно нанесла ОСОБА_9 один удар держаком вил у ліву стопу, від якого потерпілий впав на землю. Після цього ОСОБА_6 умисно завдав потерпілому один удар ногою в обличчя в ділянку губ та носа, десять ударів ногами в грудну клітку та п`ятьударів ногами в плечі, а ОСОБА_7 умисно нанесла ОСОБА_9 два удари гострою металевою частиною вил у передню черевну стінку зліва та ліве стегно, один удар держаком вил по лівому стегну, два удари держаком вил по правій поперековій ділянці. Своїми діями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спричинили потерпілому тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я, а також забій м`яких тканин лівого гомілково-ступневого суглобу у вигляді синця, забій м`яких тканин обличчя у вигляді навколо-орбітальних синців обох очей, садна лобної ділянки і спинки носу, синці у правій поперековій ділянці, синці на правій руці, синець та садно на передній черевній стінці зліва, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати його повністю та ухвалити новий виправдувальний вирок з підстав,передбачених ч. 1 ст. 373 КПК, з огляду на відсутність в діянні ОСОБА_7 та  ОСОБА_6  складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок місцевого суду залишено без змін і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК обвинувачених ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.
Короткий зміст вимог, наведених у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 скасувати,а кримінальне провадження №12019140180000281, відомості щодо якого внесені до ЄРДР26 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 125 КК - закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку з відсутністю в їх діяхскладу кримінального правопорушення.
На обґрунтування своїх доводів захисник посилається на те, що, на її переконання, суд першої інстанції:
- у вироку вказав, що кримінальне провадження №12019140180000281 від 26 квітня 2019 року розпочате на підставі заяви ОСОБА_9 , проте згідноз витягом з ЄРДР підставою реєстрації провадження за ч. 2 ст. 125 КК стали матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень. Тобто, підставою для реєстрації кримінального провадження, яке кримінально-процесуальним законом віднесено до приватного обвинувачення, став рапорт слідчої  ОСОБА_10 від 07 квітня 2019 року, а не заява потерпілого ОСОБА_9 , що суперечить п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК;
 
- не надав належної оцінки заяві ОСОБА_9 , на підставі якої нібито 26 квітня 2019 року розпочате кримінальне провадження № 12019140180000281, та яка, на переконання захисника, є недопустимим доказом, оскільки всупереч вимогам КПК не містить інформації, а відповідно і підпису останнього щодо попередження уповноваженою службовою особою органу поліції заявника про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 383 КК, а також у заяві відсутні дати написання та реєстрації (прийняття до розгляду) органом поліції; 
 
- не надав належної оцінки порушенню правової процедури вручення повідомлення про підозру ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , визнавши таке незначним недоліком та вказавши, що повідомлення про підозру підписане належним суб`єктом, що не ставилося під сумнів стороною захисту. Водночас повідомлення про підозру ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у супереч п .1, п. 8 ч. 1 ст. 277 КПК вручила слідча ОСОБА_11 , щов суді не заперечував прокурор;
 
- дослідивши наявні у матеріалах кримінального провадження докази, належно не оцінив їх у сукупності та кожен окремо з точки зору допустимості й достатності, витлумачивши всі сумніви на користь сторони обвинувачення;
 
- безпідставно врахував показання свідків, які не містять об`єктивних даних щодо факту вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкримінованого злочину, зокрема жоден зі свідків не був очевидцем подій, що мали місце, згідно з обвинувальним актом, о 21:00 біля будинку ОСОБА_7 на АДРЕСА_2 , і зокрема згідно їх свідчень, конфлікт відбувся між 19:00 та 20:00 біля домоволодіння Вовк Лесі (вул. Вишнева, номер будинку невідомий), що знаходиться на значній відстані від будинку АДРЕСА_2 . Цей конфлікт не має жодного відношення до цього кримінального провадження, адже в обвинувальному акті та оскаржуваних рішеннях наведені події, що відбувалися саме біля будинку № 310. Тому, на думку захисника, такі докази є неналежними, такими, що не відповідають вимогам ст. 85 КПК, оскільки місцевий судне встановив час та місце вчинення кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що не відповідає положенням ст. 91 КПК;
 
- не обґрунтував висновків про те, що сторона захисту не реалізувала можливість відповідно ст. 303 КПК оскаржитипропущений строк досудового розслідування.

Водночас захисник посилається на те, що:
 
-10.04.2018 за заявою ОСОБА_9 від 09.04.2018 внесеновідомості до ЄРДР у кримінальному провадженню №12018140180000182 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 296 КК. 08.04.2019 на підставі рапорта слідчої ОСОБА_10 від 07.04.2019 внесено відомості до ЄРДР у кримінальному провадженню №12018140180000240 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК. 08.04.2019 прокурор виніс постанову про об`єднання двох кримінальних проваджень в одне №12018140180000182 від 10 квітня 2018 року з правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 296 КК. 26.04.2019 прокурор з об`єднаного провадження виділив в окреме провадження за №12019140180000281 від 26.04.2019 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 125 КК. Тобто, згідно з положеннями ч. 7 ст. 217 КПК днем, початку досудового розслідування у кримінальному провадженні за №12019140180000281 є 10.04.2018, а не 26.04.2019, як про це внесеновідомості до ЄРДР. Суди першої і другої інстанцій обмежилися тільки констатацією, що провадження №12019140180000281 внесенодо ЄРДР 26.04.2019 за заявою ОСОБА_9 (без дати), а відтак, на думку судів, строки досудового розслідування не пропущені, а доводи сторони захисту зазначені в апеляційній скарзі з приводу того, що дане провадження виділене із розпочатого 10 квітня 2018 року, судом першої інстанції не досліджувались, а апеляційним судом не перевірялись;
- у кримінальному провадженні № 12019140180000281 дванадцять місяців досудового розслідування слід обчислювати з дати внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення № 12018140180000182, кримінального провадження з якого було виділено матеріали, тобто з 10 квітня 2018 року, тому станом на 10 квітня 2019 року у кримінальному провадженні №12018140180000182 від 10 квітня 2018 закінчився строк досудового розслідування, що підтверджується відсутністю у матеріалах кримінального провадження письмового повідомлення особі про підозру та відповідного клопотання органу слідства до слідчого судді за правилами параграфу 4, Глави 24 КПК про продовження строку досудового розслідування. При цьому, кримінальне провадження №12019140180000281 з попередньою правовою кваліфікацією дій за ч. 2 ст. 125 КК станом на 10 квітня 2019 року ще навіть не було розпочате. Це провадження було виділене і внесене в ЄРДР 26.04.2019, тобто виділене із провадження, строк досудового розслідування якого вже сплив і поновлений не був. Водночас, згідно з ч. 5 ст. 294 КПК строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає. Тому, після закінчення строку досудового розслідування слідчий з прокурором втратили процесуальні повноваження на проведення слідчих дій і прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні, а всі проведені слідчі дії і прийняті процесуальні рішення після 10 квітня 2019 року, на думку захисника, є недопустимими доказами.
 
Також захисник у касаційній скарзі вказує на те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 419 КПК не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги захисника щодо:
- недопустимості як доказу заяви ОСОБА_9  про вчинення щодо нього кримінального правопорушення; 
- порушення правової процедури вручення повідомлення про підозру, а лише зазначивши, що підозра обвинуваченим була вручена належно;
- допустимості доказів, отриманих і наданих стороною обвинувачення після 10 квітня 2019 року, тобто після закінчення строків досудового розслідування.
 
Разом з тим захисник зазначає про те, що, відхиляючи всі доводи сторони захисту, у резолютивній частині ухвали суд апеляційної інстанції зазначив про часткове задоволення апеляційної скарги адвоката без наведення будь яких мотивів у мотивувальній частині ухвали.
 
Позиції учасників судового провадження
Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат  ОСОБА_12 надіслав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що судові рішення є законними, вмотивованими та обґрунтованими і підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга -  без задоволення.Вказує, що кримінальне провадження № 12018140180000240 від 8 квітня 2019 року ініційовано у ході проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 12018140180000182 від 10 квітня 2018 року, яке було розпочате на підставі заяви потерпілого про вчинення кримінального правопорушення.
Урезультаті допиту потерпілого у судовому засіданні, інформація щодо дати вчинення правопорушення і звернення до поліції потерпілого знайшла своє підтвердження, потерпілим доведено та додаткових доказів не потребує і не тягне за собою визнання вказаного письмового доказу недопустимим.Суди обох інстанцій, всупереч голослівним твердженням захисника  ОСОБА_8 , надали оцінку таким доводам захисника, при цьому, колегія суддів апеляційної інстанції при огляді матеріалів кримінального провадження під звукозапис з`ясувала факт власноручногонаписання потерпілим заяви про вчинення кримінального правопорушення
Разом з тим, представник потерпілого зазначив про те, що обвинувачені з метою затягування строків розслідування та уникнення кримінальної відповідальності впродовж усього часу проведення досудового розслідування свідомо ухилялися від слідства, без поважних причин не з`являлися до слідчого для проведення необхідних слідчих дій як самостійно, так і за участю інших учасників досудового розслідування. Вказане, на його думку, призвело до затягування досудового розслідування, зумовлювало невиправдане порушення прав потерпілого, неодноразові звернення слідчих до суду з клопотаннями про застосування до підозрюваних заходів спрямованих на розшук і затримання правопорушників.
При цьому захисник, свідомо упустив даний важливий аспект поведінки її підзахисних, не наводячи доказів вчасного звернення до суду для усунення нібито численних порушень слідства, про які вказувала спочатку у апеляційній скарзі, а згодом і у касаційній скарзі.
У судовому засіданні прокурор  ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення вимог касаційної скарги, вважаючи оскаржувані судові рішення законними і справедливими.
 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
 
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд не має права давати оцінку доказам та виходить із фактичних обставин справи, які були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.
 
З урахуванням наведеного не є предметом дослідження суду касаційної інстанції доводи захисника про те, що місцевий суд безпідставно врахував показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які, на думку захисника, не були очевидцями події.
 
Водночас доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд не встановив час та місце вчинення кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що, на думку сторони захисту, не відповідає положенням ст. 91 КПК є необґрунтованими, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції встановив час та місце вчинення злочину, зазначивши, що  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винуватими у тому, що вони 9 квітня 2018 року близько 21:00, перебуваючи неподалік будинку   АДРЕСА_1 , в ході сварки завдали потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.
 
Свої висновки щодо доведеності винуватості засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, суд першої інстанції обґрунтував показаннями:
 
- самих засуджених, які не заперечували конфлікту, а потім і бійки з потерпілим;
- потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що в день події приїхав з сім`єю в гості до ОСОБА_16 , із незрозумілих причин біля двору ОСОБА_16 до них вибіг ОСОБА_17 , з яким раніше ніколи не конфліктували і почав обзивати його та несподівано бити по автомобілю, намагався вилізти на дах автомобіля, вигукуючи, що все одно страхова заплатить. Коли він стягнув ОСОБА_18 з автомобіля, останній десь побіг, а вони з сином та ОСОБА_19 і ОСОБА_20 вирішили поїхати геть, щоб ОСОБА_21 не розтрощив автомобіль повністю. Рухаючись по вул. Вишнева побачили на дорозі перешкоду, якою виявився ОСОБА_22 , він лежав на проїжджій частині дороги, накрившись автомобільними дисками, своєчасно зреагувавши вони об`їхали його. Оскільки дружина залишилась у ОСОБА_16 і певний час її не було, залишивши автомобіль вдома, він пішов їй назустріч, йдучи по вулиці Вишневій, біля будинку 310, з брами вибігли ОСОБА_23 та ОСОБА_17 і несподівано напали на нього. ОСОБА_23 наносила йому удари вилами, він впав обличчям до землі і накрився руками. Першою била ОСОБА_23 , двічі вдарила в голову, а потім ОСОБА_17 бив у груди, в губи та ногами в голову, по грудях і руках. ОСОБА_23 завдавала йому ударів держаком вил в стегно, в бік та по спині, колола вилами, розірвала на ньому сорочку і майку. Він почав вириватися та тікати і в цей час почув, що хтось гукнув його по імені, виявилось до цього місця вже підходила його дружина. ОСОБА_22 був у стані сп`яніння;
- свідка ОСОБА_24 , яка підтвердила показання потерпілого та пояснила, що йдучи додому на вул. Вишневій, побачила, що на дорозі біля господарства ОСОБА_25 , когось б`ють, підійшовши ближче, зрозуміла, що б`ють її чоловіка, гукнула його ім`я, бачила, що ОСОБА_23 завдавала удари чоловіку вилами, а ОСОБА_17 - ногами по всім частинам тіла. Чоловік був весь у крові, на ньому була розірвана майка та сорочка. ОСОБА_22 був у стані сп`яніння;
- свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які підтвердили, що були очевидцями того, як ОСОБА_22 з незрозумілих причин почав бити по автомобілю потерпілого, розбив скло, намагався залізти на капот, а коли поверталися додому автомобілем вони виявили, що на проїжджій частині дороги хтось лежить із диском на обличчі, наблизившись побачили, що це ОСОБА_22 , який намагався спровокувати ДТП.
Дослідив суд першої інстанції і зібрані у провадженні письмові докази:
- дані висновків експерта від 19 квітня 2018 року № 26/2018, згідно з якими у потерпілого виявлено струс головного мозку, забій - розтяг зв`язок в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу, два синця на повіках правого та лівого ока, синець на правому плечі, синець на правому передпліччі, синець на лівому гомілково-ступневому суглобі, два синці на попереку справа, садно на фоні синця на лівому стегні, два садна на черевній стінці зліва, які утворились від контактів з тупими предметами та могли виникнути 09.04.2018 і відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я;
- заяву ОСОБА_9 від 15.05.2019 з додатками, про долучення до матеріалів кримінального провадження шести фотознімків, на яких видно отримані ним тілесні ушкодження; 
- дані протоколу огляду речей від 13 січня 2020 року з фототаблицею, з якого убачається, що на одязі потерпілого виявлені пошкодження та плями бурого кольору;
- дані висновку комісійної судово-медичної експертизи від 31 січня 2020 року № 94, згідно з якими у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження: закрита черепно -мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, забій м`яких тканин лівого гомілкового ступневого суглобу у вигляді синця, забої м`яких тканин обличчя у вигляді навколо орбітальних синців обох очей, саден лобної ділянки та спинки носу, синці у правій поперековій ділянці, синці на правій руці, синець на садно на лівому стегні, садна на передній черевній стінці зліва. Вказані тілесні ушкодження могли утворитись від дії тупих предметів, могли виникнути 09.04.2018. Враховуючи характер виявлених у ОСОБА_9 синців у правій поперековій ділянці, синця на лівому стегні, вони могли утворитись від дії тупого предмету видовженої форми з циліндричною поверхнею, яким міг бути держак вил. Враховуючи характер та локалізацію виявлених у ОСОБА_9 саден на передній черевній стінці зліва та садна на лівому стегні, вони утворились від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею, могли виникнути від дії металевої частини вил. Закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, забій м`яких тканин лівого -ступневого суглобу у вигляді синця, забої м`яких тканин обличчя у вигляді навколо орбітальних синців обох очей, синці на правій руці, садна лобної ділянки та спинки носу утворились від дії тупих предметів, могли виникнути від ударів руками, ногами чи іншими тупими предметами, більш ймовірно що вони утворились за обставин, на які вказує потерпілий;
- дані протоколу огляду місця події від 21 лютого 2020 року з додатками до нього;
- дані протоколів слідчого експерименту з потерпілим та свідком ОСОБА_24 від 21 лютого 2020 року, в ході яких вони детально розповіли про місце події та показали, як обвинувачені наносили тілесні ушкодження потерпілому.
Оцінивши всі вищенаведені докази у їх сукупності, місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у заподіяні потерпілому ОСОБА_9 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. З такими висновками місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції. Ухвала апеляційного суду у цілому відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
Місцевий суд дав оцінку доводам захисника ОСОБА_8 (які аналогічні доводам її касаційної скарги) про те, що дві заяви, подані потерпілим про вчинення кримінального правопорушення, не можуть слугувати належним та допустимим доказом, оскільки жодна з них не містить дати написання. 

На спростування цього доводу місцевий суд зазначив, що з цих підстав потерпілий ОСОБА_9 був допитаний безпосередньо у судовому засіданні, а дата вчинення правопорушення і звернення до поліції потерпілого знайшла своє підтвердження у суді, потерпілим доведено та додаткових доказів не потребує і не тягне за собою визнання вказаного письмового доказу недопустимим.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні попереджався про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК за завідомо неправдиві показання, про що свідчить його розписка (т. 1, а.с.181).
Водночас суд касаційної інстанції відповідно до положень ст. 433 КПК позбавлений можливості досліджувати докази. 
Місцевий суд також дав оцінку твердженням сторони захисту про те, що органами досудового розслідування у супереч положень ч. 2 ст. 290 КПК, не були відкритті всі матеріалів досудового розслідування. Суд першої інстанції визнав такі твердження безпідставними, оскільки, на думку цього суду, з ухвали слідчого судді Городоцького районного суду Львівської області від 28 квітня 2020 року вбачається, що обвинувачені недобросовісно ставились до своїх обов`язків. Місцевий суд також зазначив, що від часу завершення досудового розслідування до часу проведення підготовчого судового засідання і самого судового розгляду минув значний проміжок часу, в межах якого у сторони захисту було достатньо часу для реалізації свого права на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, проте таких клопотань не заявляли, а також жодних перешкод не було для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у суді, всі докази зібрані на стадії досудового розслідування та ті, на які посилалась сторона обвинувачення, досліджувались безпосередньо у суді за їх участю і жодних клопотань щодо цих обставин обвинуваченими не було заявлено під час обговорення та з`ясування по кожному доказу їх особистої позиції. 
Суд першої інстанції дав також оцінку доводам захисника ОСОБА_8 , які аналогічні до доводів у її касаційній скарзі, про порушення положень пунктів 1, 8 ч. 1 ст. 277 КПК, допущені при вручені її підзахисним підозри, оскільки на 03 квітня 2020 року вони були депутатами сільської ради.  
Зокрема, місцевий суд зазначив, що у цьому кримінальному провадженні встановлено, що повідомлення про підозру 17.03.2020 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підписано прокурором Львівської області ОСОБА_26 з дорученням виконання та вручення повідомлення керівнику Городоцької місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_27 , тобто підписано належним суб`єктом. Разом з тим, місцевий суд погодився з доводами захисника ОСОБА_8 про допущені порушення положень ч. 1 ст. 278 КПК під час вручення повідомлення про підозру ОСОБА_6 та ОСОБА_28 , однак не визнав таке порушення істотним порушенням КПК і таким що спростовує винуватість   ОСОБА_6 та ОСОБА_28 .
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції.
Були предметом дослідження судів попередніх інстанцій доводи сторони захисту (аналогічні до вимог її касаційної скарги) про закінчення строку досудового розслідування 10 квітня 2019 року на тих підставах, що провадження №12019140180000281 було виділене із кримінального провадження розпочатого 10 квітня 2018 року. На спростування цього доводу суди попередніх інстанцій зазначили, що як убачається витягу з ЄРДР датою кримінального провадження №12019140180000281, є дата його реєстрації 26 квітня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_9 .
Суд в цілому погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки сторона захисту не заперечує, що заяв потерпілого про вчинення щодо нього злочину було дві, а дати їх складення були уточнені в суді першої інстанції шляхом допиту потерпілого.
Разом з тим, Суд також погоджується з твердженнями сторони захисту про порушення положень ч. 1 ст. 278 КПК, та допущені порушення прокурором на досудовому слідстві під час об`єднання та виділення матеріалів кримінального провадження, однак не вважає ці порушення такими, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
 
Згідно з практикою ЄСПЛ не у всіх випадках, коли мають місце певні дефекти реалізації кримінально-правових механізмів, рішення, прийняте саме на основі процесуальних підстав, може відповідати загальним стандартам справедливого судового рішення. 

Так у справі «R.B. проти Естонії» (заява № 22597/16) заявниця скаржилася на те, що органи влади не провели ефективного кримінального розслідування за її заявами про насильство. Зокрема, влада не зібрала докази з дотриманням процесуальних норм, що призвело до їх виключення в судовому засіданні та виправдання підозрюваного. Залишивши її без ефективного правового захисту від насильства, держава порушила свої позитивні зобов`язання за статтями 3 і 8 Конвенції. Відповідними частини яких передбачено, що ніхто не може бути підданий тортурам або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (стаття 3), та кожен має право на повагу його приватного і сімейного життя (стаття 8 § 1). 
У зазначеній справі Суд ствердив, що:
- статті 3 і 8 Конвенції передбачають зобов`язання держави захищати фізичну та психологічну цільність. Позитивні зобов`язання органів влади в цьому контексті можуть включати зобов`язання підтримувати та застосовувати на практиці адекватну правову базу, яка забезпечує захист від актів насильства з боку приватних осіб (див. Soderman, описане вище, § 80, з подальшими посиланнями);
- ефективне розслідування в принципі повинно призвести до встановлення фактів у справі та до ідентифікації і, у разі необхідності, покарання винуватих. Це не обов`язковий результат, а один із засобів. Органи влади повинні вжити розумних заходів, які їм доступні, щоб отримати докази щодо інциденту, такі як свідчення свідків і судово-медичні докази;
- незалежно від остаточного результату провадження, механізми захисту, доступні згідно з національним законодавством, повинні діяти на практиці таким чином, щоб дозволити розгляд суті конкретної справи впродовж розумного часу (див. W. v. Slovenia, № 24125/06, § 65, 23 січня 2014 р.).
У вказаному рішенні ЄСПЛ було констатовано порушення позитивних зобов`язань держави щодо статей 3 і 8 Конвенції у зв`язку з тим, що спосіб у який кримінально-правові механізми в цілому були реалізовані у цій справі були дефектними, що призвело до вирішення справи на основі процесуальних підстав.

Зі змісту п. 78 Рішення ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року у справі «Артур Пархоменко проти України» вбачається, що при розгляді справи в цілому з метою оцінки впливу процесуальних недоліків на досудовому етапі на загальну справедливість кримінального провадження, за необхідності слід враховувати такий невичерпний перелік факторів, який випливає з практики Суду:
(a)   Чи був заявник особливо вразливим, наприклад, через вік чи розумову здатність.
(b)   Правові рамки, що регулюють досудове провадження, та прийнятність доказів під час судового розгляду, а також чи була вона виконана; коли застосовується правило виключення, особливо малоймовірно, що провадження в цілому буде вважатися несправедливим.
(c)   Чи мав заявник можливість оскаржити автентичність доказів і виступати проти його використання.
(d)   Якість доказів чи обставини, за яких вони були отримані, ставлять під сумнів їх надійність та точність, беручи до уваги ступінь і характер будь-якого примусу.
(e)   Якщо докази були отримані незаконно, незаконність, про яку йдеться, і, якщо вона випливає з порушення іншої статті Конвенції, характер виявленого порушення.
(f)    У випадку заяви, характер заяви та чи він був негайно відкликаний або змінений.
(g)   Використання доказів, зокрема, чи складали вони невід`ємну або значну частину доказів, на яких ґрунтувалася засудження, а також силу інших доказів у справі.
(h)   Чи оцінювання вини було здійснене професійними суддями або присяжними, а у випадку останнього - змістом будь-яких наказів присяжних.
(i)     Вагомість суспільних інтересів у розслідуванні та покаранні за конкретне порушення
(j)     Інші відповідні процесуальні гарантії, передбачені національним законодавством та практикою.
 
Зокрема, з урахуванням вищезазначеного, у цій кримінальній справі Суд бере до уваги, що:
- відсутні фактори, які б вказували на те, що  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були особливо вразливими під час проведення досудового розслідування чи були позбавлені можливості отримувати реальну правову допомогу від безпосередньо обраного ними захисника; 
- з наданих матеріалів справи не вбачається, що  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були позбавлені можливості під час розгляду справи по суті чи перегляду їх скарги оспорювати достовірність доказів або, що їхні можливості в цій частині були обмеженими;
- немає жодних ознак, які б могли свідчити про порушення права  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на захист при оцінці якості доказів, які суд сприймав безпосередньо та які було покладено в основу вироку;
- докази у справі були оцінені професійними суддями;
- сила доказів, які суд сприймав безпосередньо, показання самих обвинувачених, показання потерпілого, та свідків, з урахуванням інших доказів, що в цілому узгоджувалося між собою, є суттєвою.
 
У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 немає жодних сумнівів у тому, що насильство вчинене стосовно потерпілого ОСОБА_9 підпадає під дію статей 3 і 8 Конвенції, що породжує позитивні зобов`язання держави прийняти положення кримінального права, які ефективно карають насильство та застосовувати їх на практиці шляхом ефективного розслідування та обвинувачення.

Враховуючи вищезазначену практику ЄСПЛ та те, що у касаційній скарзі захисника не оскаржується причетність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до вчинення зазначеного злочину, правильність кваліфікації їх дій, призначене покарання та звільнення від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, Суд не вбачає підстав для висновку про те, що рішення щодо засудження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за вказаних обставин вплинули на загальну справедливість судових рішень, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 через порушення вимог кримінально-процесуального закону, а саме, у частині порушення ч. 1 ст. 278 КПК та порушення строків досудового розслідування, на які посилається у касаційній скарзі захисник.

З урахуванням вищенаведеної практики ЄСПЛ посилання захисника ОСОБА_8 на те, що місцевий суд не обґрунтував висновків стосовно того, що сторона захисту не реалізувала можливість відповідно до ст. 303 КПК оскаржити строк досудового розслідування в цілому, не є тим порушенням, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції, відхиляючи всі доводи сторони захисту, у резолютивній частині ухвали зазначив про часткове задоволення апеляційної скарги адвоката без наведення будь яких мотивів у мотивувальній частині ухвали, захисник не зазначає, яким чином зазначене вплинуло на законність постановленого судового рішення, з урахуванням того, що сторона захисту у апеляційній скарзі ставила питання про виправдання засуджених, а суд апеляційної інстанції звільнив їх від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК.
 
З урахуванням указаного вищезазначені доводи касаційної скарги в цілому не є такими, що спростовують обґрунтованість судових рішень. Таким чином, Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 26 березня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                    ОСОБА_3