ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року 

м. Київ

справа №640/11258/20
адміністративне провадження № К/9901/10933/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Кравчука В.М., суддів Єзерова А.А., Стародуба О.П.

розглянув у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021 (колегія у складі суддів Епель О.В., Карпушової О.В., Степанюка А.Г.)
у справі № 640/11258/20
за позовом  ОСОБА_1 
до Кабінету Міністрів України
треті особи Пенсійний фонд України, Міністерство соціальної політики України, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області
про визнання протиправним та нечинним положення постанови.

І. РУХ СПРАВИ

1. У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - Пенсійного фонду України, Міністерства соціальної політики України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просила визнати протиправним та нечинним абзацу 21 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637, який доповнений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» та має наступний зміст: «Суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України».
2. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2020 позов задоволено.
3. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2020 скасовано та ухвалено нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.
4. У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
5. Ухвалою Верховного Суду від 15.04.2021 відкрито касаційне провадження. 

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції».
7. Згодом до зазначеного нормативно-правового акта неодноразово було внесено зміни, на час розгляду справи постанова № 637 має назву «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
8. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788 пункт 1 доповнено абзацом 21, яким визначено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
9. Позивач, вважаючи протиправним зазначене положення постанови КМ України (зі змінами), а свої права як особи, на яку воно поширюється, порушеними, звернулася до суду.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

10. В обґрунтування позовних вимог позивач покликалася на те, що вищезазначені положення нормативного акту встановлюють дискримінацію щодо внутрішньо переміщених осіб, до яких вона належить. Відсутність окремого порядку позбавляє її права на отримання пенсії за період до місяця їх відновлення, оскільки відповідачем вказаний порядок не затверджено. 
11. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що оспорюваний нормативно-правовий акт прийнято в межах визначених статтею 116 Конституції України повноважень, на підставі Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
12. Покровське об`єднане управлінням Пенсійного фонду України у Донецькій області повідомило, що позивачу на підставі судового рішення поновлено виплату пенсії та нараховано заборгованість з 01.06.2018 по 31.12.2019. Проте її не сплачено через відсутність окремого порядку.
13. Міністерство соціальної політики України повідомлено, що на час розгляду справи триває процедура погодження із зацікавленими центральними органами виконавчої влади та соціальними партнерами проекта нормативно-правового акту, який буде подано на розгляд у встановленому порядку.
14. Пенсійний фонд України підтвердив, що проект нормативно-правового акту перебуває на опрацюванні, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, з огляду на дотримання принципів балансу інтересів особи та суспільства, пропорційності та поточної економічної ситуації в країні.

ІV. ОЦІНКИ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

15. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нормативно-правовим актом, яким врегульовано виплати за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
За змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Оскаржуваним положенням нормативного-правового акту визначено можливість встановлення порядку виплати заборгованості з виплати пенсії, який не відповідає статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV. При цьому, надання відповідачу можливості встановлювати такий порядок, який не передбачено законом, обмежує права позивача в отриманні пенсії.
16. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що положенням абзацу 21 пункту 1 постанови КМ України від 05.11.2014 № 637 передбачено визначення Кабінетом Міністрів України саме порядку виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення та які обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати.
Отже, безпосередньо наведена норма не суперечить Конституції України та законодавству у сфері пенсійного забезпечення, зокрема Закону № 1058-IV, статтею 47 якого прямо передбачено повноваження саме КМ України визначати порядок виплати пенсій.
Спірне положення Постанови КМ України не містить ознак дискримінації у розумінні Закону № 5207-VI, а навпаки - встановлює спеціальний порядок реалізації прав окремої категорії осіб (внутрішньо переміщених осіб, яким не було виплачено пенсії, зокрема внаслідок припинення повноважень органів ПФУ на тимчасово непідконтрольній території), який націлений на забезпечення реальної можливості їх реалізації (фактичного отримання пенсійних виплат).

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

17. У касаційній скарзі позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
18. Скаржник покликається на те, що саме ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регулює правовідносини щодо підстав, порядку, строкових обмежень по виплаті та самих строків виплати пенсії за минулий час, тобто пенсії, яка не була виплачена за період з часу припинення її виплати до місяця її відновлення (про що саме і йдеться в оскаржуваних положеннях Постанови Кабінету Міністрів України № 637).
19. Стаття 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врегульовує питання, які пов`язані з виплатою поточної пенсії, тобто пенсії, яка виплачується щомісячно, у строк не пізніше 25-го числа місяця, за який виплачується пенсія. 
20. Таким чином, суд апеляційної інстанції невірно застосував до спірних правовідносин статтю 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки застосуванню підлягала саме стаття 46 зазначеного закону.
21. Висновки суду апеляційної інстанції про те, що законодавством чітко визначено повноваження Кабінету Міністрів України в сфері пенсійного забезпечення щодо визначення порядку виплати пенсії за минулий час не відповідають нормам матеріального права.
22. Крім того, абзац 21 пункту 1 Постанови № 637 не спрямований на забезпечення реальної можливості реалізації прав внутрішньо переміщених осіб. Норма, яка реально забезпечує і визначає загальний правомірний порядок виплати заборгованості, передбачена ст. 46 Закону № 1058-IV.
23. Водночас, за більш ніж два роки існування оскаржуваної норми, Уряд так і не прийняв відповідного порядку. Тому скаржник вважає, що ця норма спрямована саме на дискримінацію внутрішньо переміщених осіб у порівнянні з іншими отримувачами пенсійних виплат з метою невиплати заборгованості.
24. Представники Кабінету Міністрів України та Міністерства соціальної політики України подали відзиви, у яких просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

VІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

25. Верховний Суд перевірив правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у межах доводів касаційної скарги та зазначає наступне.
26. Спірні правовідносини врегульовані Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI).
27. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.
28. Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
29. Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
30. У статті 46 Закону № 1058-IV визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
31. Згідно з частиною першою статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
32. Суд відхиляє доводи позивача про те, що спірні відносини регулюються ст. 46, а не 47 Закону №1058-IV. Стаття 46 встановлює норми права щодо виплати пенсії за минулий час, які не отримано з вини пенсіонера або з вини органу, що виплачує пенсію. Натомість, відносин щодо виплати усіх пенсій, в тому числі і повноваження Кабінету Міністрів  визначати відповідний порядок, передбачено у ст, 47 цього Закону.
Таким чином, до повноважень Кабінету Міністрів України належить, зокрема, визначення порядку виплати пенсії. 
33. Положенням абзацу 21 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637, яке є предметом спору у цій справі, передбачено визначення Кабінетом Міністрів України саме порядку виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення та які обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати.
34. Наведена норма не суперечить Конституції України та законодавству у сфері пенсійного забезпечення, зокрема Закону № 1058-IV, статтею 47 якого прямо передбачено загальне повноваження саме Кабінету Міністрів України визначати порядок виплати пенсій. Це повноваження включає також і визначення окремого (спеціального) порядку виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення та які обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати.
35. Передумови встановлення окремого правового регулювання порядку виплати пенсій для внутрішньо переміщених осіб мають об`єктивний характер. Спірне положення Постанови Кабінету Міністрів України не містить ознак дискримінації, а навпаки - враховує особливості  правового та соціального стану внутрішньо переміщених осіб, яким не було виплачено пенсії, зокрема внаслідок припинення повноважень органів ПФУ на тимчасово непідконтрольній території та має на меті забезпечити фактичне отримання пенсійних виплат. 
36. Доводи позивача про те, що спірне положення постанови Кабінету Міністрів України не реалізовано, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не доводять його протиправності. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що предметом розгляду у цій справі є абзац 21 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637, а не бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо його реалізації (не визначення порядку виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій).
37. Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, у межах позовних вимог.
38. Бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо реалізації абзацу 21 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 не є предметом судового розгляду в цій справі, а тому судом касаційної інстанції не переглядаються.
39. Враховуючи зазначене, доводи скаржника не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, який вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
40. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 640/11258/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.          

Суддя                                                                                                              В.М. Кравчук

Суддя                                                                                                              А.А. Єзеров

Суддя                                                                                                              О.П. Стародуб