Постанова
Іменем  України 
30 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 344/20234/19
провадження № 61-1579св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Томин О. О., Василишин Л. В., Пнівчук О. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив: визнати незаконним утримування нею на території України малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; повернути малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_1 ; якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язати відповідачку передати малолітню ОСОБА_3 її батьку; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини в Державу Ізраїль, на нього; допустити негайне виконання цього рішення в частині повернення дитини в Державу Ізраїль.
На обґрунтування вимог зазначав про те, що сторони з березня 2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та після одруження спільно проживали в Ізраїлі . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_5 . 
22 липня 2019 року вони разом із донькою прилетіли до України з наміром повернутись додому 12 серпня 2019 року, однак у вказану дату ОСОБА_2 відмовилась повертатись в Ізраїль та без його згоди утримує доньку в Україні. 25 вересня 2019 року він самостійно повернувся в Ізраїль. Такі дії матері вказують на порушення нею прав та інтересів малолітньої доньки, яка є громадянкою Ізраїлю, отримувала там необхідне медичне обслуговування та належні умови для забезпечення її розвитку. Як дружина, так і донька перебували на повному його утриманні, а відмову повертати дитину відповідачка використовує для отримання від нього грошових коштів. ОСОБА_5 перебуває в чужому для неї оточенні, з іншими цінностями та ставленням до дитини. Виховання дитини на території України з використанням методики заборон може глибоко її травмувати.
Після відмови відповідачки повертатися з дитиною до Ізраїлю він відразу розпочав процедуру повернення дитини до її постійного місця проживання. Міністерство юстиції України через свої територіальні органи намагалось встановити місце проживання дитини, однак за останньою відомою адресою перебування ОСОБА_2 дитину виявлено не було. Жодного письмового або усного пояснення щодо підстав утримання малолітньої дитини в Україні без згоди батька відповідачка не надала. Утримання дитини на території України порушує його право на піклування за донькою.
З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень в справі
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження здійснення ним піклування над малолітньою дитиною, а також документів щодо його соціального стану та працевлаштування. Наявний серйозний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди, створити нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв`язок з матір`ю. Дитина вже більше року проживає на території України, відтак звикла до нового середовища.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року скасовано, ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; повернуто малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_1 ; якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Витрати, пов`язані з поверненням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Державу Ізраїль, покладено на ОСОБА_1 .  Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що процедура повернення дитини до держави її постійного проживання відповідно до Гаазької конвенції не є спором про визначення місця проживання дитини і не вирішує питань, які стосуються піклування. З огляду на наведене, з`ясуванню в цій справі підлягає виключно законність утримання матір`ю дитини на території України, а також наявність передбачених Гаазькою конвенцію підстав для відмови в її поверненні до держави постійного проживання.
Відповідачка не надала суду доказів на підтвердження того, що існує серйозний ризик, що повернення дитини до місця її постійного проживання загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нетерпимі умови; повернення дитини до місця постійного проживання не перешкоджає матері супроводжувати дочку під час її повернення та звернутись до компетентних органів держави Ізраїль для вирішення по суті питання опіки та визначення місця проживання дитини.
Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не звернув уваги на подані відповідачкою докази (висновки психологів) та не навів мотивів їх відхилення в контексті можливості заподіяння дитині психічної шкоди внаслідок повернення до Держави Ізраїль, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про допит психолога в судовому засіданні, не надав належної оцінки доводам щодо можливості заподіяння дитині фізичної шкоди внаслідок триваючого військового конфлікту на території Держави Ізраїль. Таким чином, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову ОСОБА_1 .
Визнано незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Повернуто малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_1 . Якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Витрати, пов`язані з поверненням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Державу Ізраїль, покладено на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Допущено негайне виконання рішення в частині повернення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання : АДРЕСА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що повернення малолітньої ОСОБА_3 до Держави Ізраїль здійснено з легітимною метою, передбаченою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, таке повернення відповідає інтересам дитини, яка народилася в Ізраїлі та без згоди батька утримується матір`ю на території України. 
22 липня 2019 року позивач - громадянин Держави Ізраїль разом з дружиною відповідачем ОСОБА_2 та їхньою спільною дитиною ОСОБА_3 , яка є громадянкою Ізраїлю, прилетіли до України. Їх повернення до Ізраїлю було заплановано на 12 серпня 2019 року, однак до теперішнього часу відповідач не повернула дитину до Держави Ізраїль, де вона народилася і постійно проживала до виїзду в Україну. ОСОБА_2 не надала докази на підтвердження існування домовленості між подружжям щодо залишення дитини в Україні. У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального органу влади Держави Ізраїль із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаазької конвенції, про що свідчить лист Центрального органу влади Держави Ізраїль до Центрального органу влади України про повернення дитини від 27 серпня 2019 року.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що повернення дитини до Ізраїлю призведе до заподіяння їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У січні 2022 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_6 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року та залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2021 року.
На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 344/20234/19, від 13 квітня 2021 року в справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також оскаржила судове рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказувала, що вона не перешкоджає спілкуванню батька з дитиною, однак позивач жодного разу з 2019 року до моменту спроби фізичного відібрання дитини 10 січня 2022 року не приїхав до дочки, не телефонував та не спілкувався з нею.
Позивач добровільно надав згоду на проживання дитини в Україні, що підтверджується показаннями свідків та дослідженим в судовому засіданні звукозаписом. Апеляційний суд безпідставно не надав оцінку зазначеним доказам.
Необхідною умовою забезпечення зростання та розвитку дитини є її взаємодія з матір`ю.
Апеляційний суд безпідставно не врахував пояснення Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, яка заперечувала проти повернення дитини до Ізраїлю.
Відхиляючи доводи щодо глибокої соціалізації та інтеграції дитини у суспільство, в якому вона проживає, та того, що повернення дитини до Ізраїлю може завдати їй фізичної або психічної шкоди, апеляційний суд посилався до постанову Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 2- 4237/12, яка була скасована.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Зупинено виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
14 листопада 2022 року матеріали справи № 344/20234/19 надійшли до Верховного Суду.
Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 направив відзиви на касаційні скарги ОСОБА_9 , в яких просив залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 направила відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 05 березня 2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2  народилась дочка ОСОБА_3 .
Мати дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Батько дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином Ізраїлю.
Згідно паспорта №  НОМЕР_1 ОСОБА_3 є громадянкою Ізраїлю.
22 липня 2019 року сторони разом з дитиною прилетіли до України та згідно копії роздруківок електронних квитків збиралися повертатися до Тель-Авіву 12 серпня 2019 року, однак у вказану дату ОСОБА_2 з дочкою до Ізраїлю не повернулися.
27 серпня 2019 року Центральним органом влади Держави Ізраїль за заявою ОСОБА_1 подано запит до Центрального органу влади України про повернення дитини ОСОБА_3 .
Згідно копії пояснень, відібраних інспектором відділу ювенальної превенції УПД ГУНП в Івано-Франківській області в Шостак В. Я. 28 жовтня 2019 року, остання разом з дитиною ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_2 . Після одруження з ОСОБА_1 проживала в Ізраїлі, а в серпні 2019 року разом з ним та з дитиною приїхала в місті Івано-Франківськ. 12 серпня чоловік повернувся на роботу в Ізраїль, а вона з дитиною залишилася в Україні. З серпня 2019 року по даний час підтримувала зв`язок з чоловіком, йому відомо про їх місце перебування, дитина забезпечена всім необхідним і їй не заборонено спілкуватися з батьком.
03 лютого 2021 року, 30 травня 2021 року та 17 листопада 2021 року Департамент міжнародних відносин Офісу Державної прокуратури Міністерства юстиції Держави Ізраїль в якості Центрального органу влади та Канцелярія державного прокурора Департаменту міжнародних справ Міністерства юстиції Держави Ізраїль щодо заяви ОСОБА_11 про повернення дитини ОСОБА_3 зазначили, що Ізраїль не знаходиться в стані війни і не є зоною бойових дій. При цьому мати та бабуся дитини не надали будь-яких конкретних підтверджень або доказів наявності серйозної небезпеки заподіяння шкоди дитині внаслідок її повернення до Ізраїлю.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303- IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».
Відповідно до статті 12 Гаазької конвенції 1980 року якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
У статті 13 Гаазької конвенції передбачено, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або
b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
Статтею 20 Гаазької конвенції передбачено, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
Виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції); по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).
Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус- кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року в справі № 613/1185/19 (провадження № 61-2286св21).
Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції 1980 року, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої і просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Гаазька конвенція визначає вичерпний перелік обставин, за наявності яких судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини ОСОБА_12 конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.
Як встановлено судами, ОСОБА_13 є громадянкою Ізраїлю, де вона народилася і постійно проживала до виїзду в Україну 22 липня 2019 року, відвідувала плавальний гурток, з вересня 2019 року була записана в групу догляду за дітьми. Окрім того, в Ізраїлі для дитини був відкритий банківський рахунок за ощадною програмою, а матір дитини ОСОБА_2 з червня 2018 року по листопад 2018 року та з січня 2019 року по червень 2019 року отримувала в Ізраїлі допомогу на дитину.
ОСОБА_1 не надавав згоду на переміщення дитини з місця її постійного проживання до України та у серпні 2019 року звернувся із заявою про незаконне переміщення дитини до Центрального органу влади Держави Ізраїль, а з моменту неповернення дитини до місця постійного проживання і до часу звернення батька до суду з цим позовом минуло менше чотирьох місяців. Отже, батьком дитини вживались визначені Конвенцією дії щодо повернення незаконно переміщеної дитини, тому відсутні підстави для застосування абзацу 2 статті 12 Гаазької конвенції, положення якого є виключними обставинами лише в разі, коли процедура повернення розпочата після спливу річного терміну з моменту викрадення дитини.
Встановивши, що ОСОБА_13 є громадянкою Ізраїлю та її місцем постійного проживання є АДРЕСА_1 , однак дитина без згода батька ОСОБА_1 утримується матір`ю ОСОБА_2 на території України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що повернення малолітньої ОСОБА_13 до Ізраїлю відповідає її інтересам.
ОСОБА_2 не довела наявність підстав, передбачених статтею 13 Гаазької конвенції, для відмови у виданні розпорядження про повернення ОСОБА_13 до місця її постійного проживання, а також не надала переконливі докази того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання (Ізраїлю) поставить під загрозу заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди.
Незаконне переміщення дитини з країни-місця її постійного проживання одним з батьків, наділеним правом спільного піклування, порушує як права та інтереси дитини, так і права іншого з батьків, без згоди якого відбулася зміна місця проживання дитини, на піклування нею.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення позову.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.
Посилання апеляційного суду в оскаржуваній постанові на постанову Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 2- 4237/12, яка була скасована, не вплинула на правильність висновків суду по суті спору.
Доводи касаційної скарги про те, що необхідною умовою забезпечення зростання та розвитку дитини є її взаємодія з матір`ю не мають правового значення для вирішення спору, оскільки апеляційним судом не вирішувалося питання про визначення місця проживання дитини. Спір між сторонами виник щодо повернення дитини до місця її постійного проживання.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року ухвалена без додержання норм процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                     ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року залишити без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін його виконання необхідно поновити.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
  Головуючий	  М. Є. Червинська	
 	 	
Судді	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун	
 	 	
 	М. Ю. Тітов