Постанова
Іменем України
06 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 389/2087/20
провадження № 51-266км22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                 ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в кримінальному провадженні № 1202012000000176 за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Геховіт Мартунинського району республіки Вірменії, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.   
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1.       За вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 липня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 
3 роки.
2.       На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 13 червня 2020 року по 
15 червня 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
3.       Оскарженою ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року зазначений вирок змінено в частині призначеного ОСОБА_6 покарання. Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і з покладенням обов`язку, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу. 
4.       Згідно з вироком ОСОБА_6 засуджено за те, що він 12 червня 2020 року близько 22:30, керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки «RenaultEspase», іноземний реєстраційний номер   НОМЕР_1 , рухаючись на 748 км + 282 м автомобільної дороги М–12 «Стрий–Тернопіль–Кропивницький–Знам`янка» на території Знам`янського району Кіровоградської області у напрямку від м. Знам`янки до с. Суботців указаного району, грубо порушив вимоги пунктів 12.1, 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), не обрав безпечну швидкість і виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21070», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався у зустрічному напрямку, що призвело до загибелі водія зазначеного автомобіля ОСОБА_7 та заподіяння тілесних ушкоджень пасажирам автомобіля, а саме: ОСОБА_8 – середнього ступеня тяжкості, ОСОБА_9 – легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, і малолітньому ОСОБА_10 – легких тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
5.       У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді. Вважає звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із застосуванням статей 75, 76 КК України безпідставним та таким, що суперечить меті покарання, якою є виправлення засуджених та попередження нових злочинів. 
6.       Вказує на те, що судом апеляційної інстанції при прийнятті такого рішення не в повній мірі враховано невідворотність наслідків, які настали внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , а саме загибель одного потерпілого та спричинення різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень трьом іншим, один з яких є малолітнім. 
7.       Крім цього, зазначає, що апеляційний суд помилково послався як на обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , на його активне сприяння розкриттю злочину, оскільки вона встановлена цим судом самостійно, без будь-якого обґрунтування в ухвалі та не підтверджується даними, які містяться в матеріалах кримінального провадження. 
8.       Також прокурор наголошує на вчиненні злочину ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, що залишилось без належної критичної оцінки з боку апеляційного суду. При цьому зауважує, що думка потерпілих не повинна бути вирішальною для суду під час визначення покарання засудженому. 
Позиції інших учасників судового провадження
9.       У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор підтримав касаційну скаргу.
Мотиви Суду
10.   Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.   
11.   Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК  України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
12.   Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
13.   Обґрунтованість засудження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не заперечуються.
14.   Стосовно наведених у касаційній скарзі доводів про безпідставне застосування судом ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
15.   Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
16.   Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що беруться до уваги при призначенні покарання.
17.   Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
18.   При цьому, з огляду на приписи ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
19.   У касаційній скарзі прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
20.   Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
21.   Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, апеляційний суд врахував, що він вчинив злочин, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, проте вчинених з необережності, внаслідок якого загинула людина, що є невідворотним наслідком, а троє інших отримали різного ступеня тяжкості тілесні ушкодження, що не призвели до тяжких наслідків. 
22.   При цьому ОСОБА_6 раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює, є єдиним годувальником у сім`ї, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно.
23.   Як убачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував потерпілим завдану внаслідок злочину шкоду, що було визнано судами попередніх інстанцій обставинами, які пом`якшують йому покарання. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. 
24.   Незважаючи на те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 не обирався, він не ухилявся від слідства та суду, неухильно з`являвся на виклики, добросовісно користувався своїми процесуальними правами. Ще до початку розгляду справи по суті потерпілі подали до суду першої інстанції заяви, в яких зазначали про відсутність жодних претензій майнового чи морального характеру до ОСОБА_6 , оскільки він намагався надати їм першу медичну допомогу після ДТП та у повному обсязі відшкодував завдану внаслідок злочину шкоду, тому просили його суворо не карати. В судовому засіданні суду першої інстанції потерпілі підтвердили, що після ДТП 
ОСОБА_6 надавав їм допомогу і обіцяв надавати її у майбутньому, заперечили наявність будь-яких претензій до нього, не підтримали клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту та просили не позбавляти його волі, з цивільними позовами до суду не зверталися. 
25.   Не погодившись з обраним ОСОБА_6 місцевим судом покаранням у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, потерпілі подали апеляційні скарги на вирок, в яких просили звільнити його від відбування зазначеного покарання. І хоча думка потерпілих щодо виду й розміру покарання не є вирішальною для суду, а висновки органу з питань пробації, які стосовно ОСОБА_6 свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, не мають для суду обов`язкового характеру, вони мають враховуватися судом поруч з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання про покарання.
26.   Ретельно проаналізувавши у сукупності всі обставини, які повинні бути враховані судом при призначенні покарання та вирішенні питання про звільнення від його відбування, суд апеляційної інстанції визнав їх виключними і такими, що суттєво знижують суспільну небезпечність вчиненого злочину та дають підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку максимальної тривалості, передбаченої ч. 4 ст. 75 КК України.При цьому апеляційним судом було враховано, що на час вчинення злочину 
ст. 75 КК України не містила заборони щодо застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням за злочини, вчинені у стані алкогольного сп`яніння. 
27.   З таким рішенням погоджується також колегія суддів касаційного суду, вважаючи що таке покарання відповідає загальним засадам його призначення, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Воно є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого.  
28.   Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 слід залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів 
ухвалила:
Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                         ОСОБА_3