КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа №358/311/22                                                             Головуючий у 1 інстанції: Тітов М.Б.

провадження №22-ц/824/10292/2022                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
07 грудня 2022 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,-
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Також позивачка просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов`язані з наданням їй правничої допомоги у розмірі 3 000 гривень.
Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що відповідач є батьком їхнього малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час перебуває на її повному матеріальному утриманні, але відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. 
Посилаючись на положення ст.ст.180, 181, 182, 183, 191 СК України просила задовольнити її вимоги.
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 22 липня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від 19 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Допущено негайне виконання рішення суду у розмірі місячної суми платежу.
Здійснено розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2 083 грн.
Скарга обґрунтована тим, що відповідно до п.3 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору. Оскільки ОСОБА_2 не сплачувала судовий збір, то відповідно, бажаний розмір судових витрат, а саме 3 000 гривень - це кошти, які вона сплатила адвокату за юридичне представництво її інтересів в суді. Проте, враховуючи рівень складності такої категорії справ, відповідач не вважає, що досвідчений адвокат витратив на неї понад 3 години свого часу, витративши їх на підготовку позовної заяви, бо окрім неї жодних інших процесуальних документів до матеріалів справи не було додано.
Також зазначає, що посилання адвоката позивачки на необхідність представництва  ОСОБА_2 у судовому засіданні у цій справі не відповідають дійсності, оскільки, згідно норм чинного законодавства питання про стягнення аліментів з особи може розглядатись в порядку наказного (спрощеного) чи позовного (загального) провадження. Справи щодо стягнення аліментів розглядаються судом в порядку позовного провадження з проведенням судових засідань та викликом сторін у разі, якщо присутні відповідні підстави для цього, зокрема наявність спору. Вважає, що у даному випадку такої підстави немає, бо він, як батько дитини та відповідач у справі, жодним чином не заперечує проти матеріального забезпечення сина, про що позивачка достовірно знала, оскільки після закінчення шлюбних відносин і ще до моменту подачі нею позовної заяви до суду він постійно забезпечував грошима та одягом спільного сина та доньку позивачки від попереднього шлюбу. 
Тому, були всі підстави для того, щоб звернутись до суду не з позовною заявою, а із заявою про видачу судового наказу. У зв`язку з цим у відповідача виникає підозра, що позивачка зі своїм представником, діючи за спільною домовленістю, всупереч встановлених норм законодавства та моралі бажають стягнути з нього ( ОСОБА_1 ) додаткові кошти.
Крім того, вказує, що ордер, який представником позивачки було додано до матеріалів справи, виданий на підставі договору б/н від 06 червня 2022 року про надання правової допомоги  ОСОБА_2 у формі, яка виготовлена друкарським способом згідно з Положенням про ордер на надання правової допомоги та Порядком ведення реєстру ордерів, затверджених рішенням Ради адвокатів України №36 від 17 грудня 2012 року, яке визнано таким, що втратило чинність.
Враховуючи вищезазначене, він звернувся з відповідною заявою до головуючого судді у цій справі, в якій виклав свої твердження, проте суд їх не врахував. Крім того, після зауважень, що копія вищевказаного ордеру зникла з матеріалів справи, натомість з`явилась копія довіреності від 04 липня 2022 року, видана  ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_5 . Звертає увагу суду, що довіреність, яка підтверджує право ОСОБА_5 представляти інтереси  ОСОБА_2 , видана 04 липня 2022 року, а клопотання про розподіл судових витрат від представника позивачки надійшло раніше, в той час, коли ніякого належного доказу, який би підтверджував право ОСОБА_5 на представництво, не було.
Враховуючи вищевказане, вважає, що були відсутні будь-які підстави для допуску ОСОБА_5 , як представника сторони, до розгляду цієї справи, та стягнення з нього ( ОСОБА_1 ) витрат на правничу допомогу через недостатню кількість підтверджень правомірності діяльності адвоката та явну недобросовісність зі сторони позивачки, оскільки спору між нами у вирішенні питання про надання матеріальної допомоги на утримання їхнього сина не було.
Вважає, що цілеспрямоване сприяння розгляду цієї справи в порядку позовного провадження є ніщо інше як зловживання своїми правами та завищення кількості годин роботи з метою отримання вищих доходів, що, на думку відповідача, не найкращий спосіб для адвокатської діяльності, крім того, це явно суперечить законодавству, оскільки кошти, які відшкодовуються, повинні мати розумний характер, і це прямо зазначено у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії».
Зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з нього ( ОСОБА_1 ) аліментів на утримання малолітньої дитини сторонами не оскаржується, а тому у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, апеляційний суд переглядає справу лише в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2 083 грн 33 коп.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказує, що позивачкою у справі надано до суду першої інстанції всі належні та допустимі письмові докази понесених нею судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу адвоката і такі витрати є обґрунтованими, співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони позивача.
При цьому зазначає, що після подання нею 19 липня 2022 року до суду клопотання про розподіл судових витрат з відповідними підтверджуючими документами понесених нею витрат на правничу допомогу адвоката,  ОСОБА_1 , відповідно до положень ч.5 ст.137 ЦПК України подав до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яке було враховано судом першої інстанції та зменшено витрати на правничу допомогу позивачці з суми 3 000 грн до 2 083 грн. 
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції відмовити, а не зменшити витрати позивачці у присуджених на її користь судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що на його думку, такі витрати не були потрібні самій позивачці, вони є завищеними та неспівмірними даній справі, про те, це процесуальні підстави виключно для зменшення судових витрат, що вже зробив суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, але ніяк не для відмови у відшкодуванні таких витрат.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Вирішуючи даний спір в частині витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з наданих позивачкою документів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та врахувавши заперечення відповідача вважав, що вимоги позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що у травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 із позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Згідно з ч.1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
За ст.26Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
За змістом ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
За ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час .
За статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Відповідно до вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, платіжні документи про оплату таких послуг, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року (справа 671/1957/20).
Встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, які має сплатити ОСОБА_1 , позивачка надала суду наступні документи:
- договір про надання правничої допомоги від 19 травня 2022 року;
- довіреність від 04.07.2022;
- копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4370/10;
- акт приймання-передачі виконаних робіт відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 19 травня 2022 року;
- розрахунок витрат наданих юридичних послуг професійної правничої допомоги відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 19 травня 2022 року; 
- оригінал розрахункової квитанції про оплату 03 червня 2022 року ОСОБА_2 послуг адвоката Науменка О.М. в розмірі 3000 гривень.
Відповідачем ОСОБА_1 подано до суду клопотання про відмову у відшкодуванні судових витрат з посиланням на те, що з урахуванням рівня складності справи про стягнення аліментів на утримання дитини, яка може розглядатися в наказному провадженні, дана категорія справ не потребує витрати часу адвокатом понад три години, оскільки адвокатом підготовлено лише позовну заяву. Також наголошує на тому, що стороною позивачки не уточнено скільки свого часу та на яку саме процесуальну дію витратив час адвокат по наданню правничої допомоги позивачці.
Проте, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, представник позивачки - адвокат Науменко О.М. приймав участь у судових засіданнях, що становить час 35 хвилин, а тому із заявлених до відшкодування 1 000 гривень за годину участі в судових засіданнях до відшкодування підлягало 583 грн 33 коп.
Також суд першої інстанції  вірно вважав, що на надання консультацій позивачці, підготовку та складання позовної заяви, клопотання про розподіл судових витрат у справі про стягнення аліментів, витрата часу - 5 годин є завищеною та могла становити 1 годину 30 хвилин, а тому до відшкодування підлягала сума 1 500 гривень.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення заяви позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги суд відхиляє, оскільки вони мають формальний характер і спростовуються наведеними вище нормами діючого законодавства та наданими позивачкою доказами витрат на правову допомогу, які нею було понесено.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
  п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:                        

Судді: