ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/17794/14                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  06 грудня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                 Оксененка О.М.,
суддів:                                                       Лічевецького І.О.,
                                                            Мельничука В.П.,

При секретарі:                                 Борисовській Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя, Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя,  Міністерства юстиції України, в якому просив: 
- скасувати наказ виконувача обов`язків прокурора Автономної Республіки Крим від 22 жовтня 2014 року №51-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інформатизації прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя;
- стягнути з прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;
- зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості стосовно ОСОБА_1 .
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 року, позов ОСОБА_1 до Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Міністерства юстиції України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. прокурора Автономної Республіки Крим та міста Севастополя №51к від 22 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади начальника відділу інформатизації прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя з 23 жовтня 2014 року; стягнуто з прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 жовтня 2014 року по 13 вересня 2019 року у розмірі 856491, 36 грн; зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості стосовно ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 23.10.2020 змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 у справі № 826/17794/14, виклавши мотивувальну частину в іншій редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 у справі № 826/17794/14 залишено без змін.
У подальшому, додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року, задоволено заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у цій адміністративній справі та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 жовтня 2014 року по 13 вересня 2019 року з урахуванням коефіцієнту коригування у розмірі 836049,02 грн. 
Проте, постановою Верховного Суду від 12 січня 2022 року касаційну скаргу Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя задоволено. Скасовано додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення.
З огляду на вказане рішення Верховного Суду, відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою, в якій просив здійснити поворот виконання рішення суду, у зв`язку з тим, що рішення суду ним виконано в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коєфіцієнту.     
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя про поворот виконання рішення суду у цій адміністративній справі.
В апеляційній скарзі Прокуратура Автономної республіки Крим та міста Севастополя, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення, та прийняти нове рішення, яким заяву про поворот судового рішення - задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з аналізу положень Закону України «Про оплату праці» коєфіцієнт коригування не належить до структури заробітної плати.
На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що Верховним Судом 12 січня 2022 року було скасовано додаткове рішення суду першої інстанції, що свідчить про наявність підстав для повернення коштів, отриманих позивачем на виконання такого рішення.
У пояненнях позивачем вказано про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, тому поворот виконання рішення у даній справі має здійнюватись з урахуванням особливостей, встановлених статтею 381 КАС України.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відмовляючи у задоволенні заяви про поворот рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постанова Верховного Суду, якою скасовано додаткове рішення, не ґрунтувалась на фактах повідомлення позивачем за відомо неправдивих відомостях або поданих ним підробленими документами, що необхідні для застосування наслідків, передбачених ст.381 КАС України, тому підстави для задоволення заяви прокуратури - відсутні.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції у повній мірі з огляду на таке.
Так, стаття 380 Кодексу адміністративного судочинства України визначає умови вирішення питання повороту виконання рішення суду.
У силу вимог частини другої статті 380 КАС України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Згідно частини п`ятої вказаної статті до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.
У даному випадку, поворот виконання судового рішення є інститутом адміністративного судочинства, що спрямований на повернення стягнутих грошових сум на підставі рішення суду, що було скасоване.
При цьому, частиною першою статті 239 КЗпП України передбачено, що у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.
Вказане також кореспондується зі статтею 381 КАС України згідно якої поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.
На підставі системного аналізу приписів наведених вище нормативно-правових актів можна дійти висновку, що не допускається поворот виконання судових рішень (за винятком випадків повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах) за вимогами про: 1) відшкодування шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи; 2) присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів (соціальної допомоги тощо) з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів; 3) присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання (наприклад, грошового утримання судді у відставці) у відносинах публічної служби.
Як свідчать матеріали справи, на виконання додаткового рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року, Прокуратурою Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 жовтня 2014 року по 13 вересня 2019 року з урахуванням коефіцієнту коригування у розмірі 836049,02 грн. 
Вказані обставини підтверджується листом Управління Державної казначейської служби України від 01.10.2021 №05-18/4912 та платіжними дорученнями №662 від 08.10.2021 та №663 від 08.10.2021.
Однак, 12.01.2022 постановою Верховного Суду скасовано додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення.
Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи викладене, спірні правовідносини у даній справі випливають із трудових правовідносин, пов`язаних із затримкою в розрахунку при звільненні.
При цьому, колегія суддів враховує, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 зазначено, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Разом з тим, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відтак, вимоги про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не є вимогами про стягнення заробітної плати.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що під час винесення додаткового рішення від 12 травня 2021 року судом розглядалось питання саме стягнення коштів у розмірі 836049,02 грн як середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнтів підвищення середньої заробітної плати, а не безпосередньо заробітної плати.
Так, пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
З огляду на вказане, колегія суддів приходить до переконання, що стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням коєфіцієнту їх підвищення не відноситься до переліку підстав, визначених статтею 381 КАС України, за яким поворот виконання рішень здійснюється лише за вказаних в ній виняткових обставин.
При цьому, Верховний Суд приймаючи рішення 12.01.2022 констатував, що позивач при зверненні до суду не ставив питання про врахування показників підвищення розміру посадового окладу протягом часу вимушеного прогулу, а суди фактично переглянули і змінили своє основне рішення, чим порушили встановлений статтями 14 і 370 КАС України принцип обов`язковості судового рішення, яке набрало законної сили та підлягало виконанню.
Отже, оскільки на суму середнього заробітку з урахуванням коєфіцієнту за час затримки виконання рішення, виплаченого відповідачем у сумі 836049,02 грн згідно листа Управління Державної казначейської служби України від 01.10.2021 №05-18/4912 та платіжними дорученнями №662 від 08.10.2021 та №663 від 08.10.2021 розповсюджуються загальні правила щодо повороту виконання, тому наявні підстави для задоволення заяви про поворот виконання судового рішення у даній справі шляхом стягнення з позивача цієї суми.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було допущено порушення норми права, що призвело до невірного по суті вирішення питання, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а заява про поворот виконання рішення суду - підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 380, 381 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою заяву Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя про поворот виконання рішення у справі №826/17794/14 - задовольнити.
Здійснити поворот додаткового рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року, які скасовані постановою Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 826/17794/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя, Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя грошові кошти у розмірі 836049,02 грн (вісімсот тридцять шість тисяч сорок дев`ять гривень 02 копійки).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук