РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 569/18827/21
Провадження № 22-ц/4815/631/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Боймиструка С. В., Вейтас І. В.
секретар судового засідання – Мороз І. В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року у складі судді Першко О. О., ухвалене в м. Рівне о 16 годині 55 хвилин, повний текст рішення складено 17 січня 2022 року, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрована її колишня невістка ОСОБА_2 , яка була зареєстрована у житлі за її згодою як член сім`ї – дружина її сина ОСОБА_3 , шлюб з яким було розірвано 16 жовтня 2018 року. При цьому на протязі останніх трьох років відповідач не проживає у квартирі без поважних причин. Перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинить, проте вона не має інтересу до цього житла і постійно проживає у іншому житлі. Поважні причини, які унеможливлювали проживання відповідача у спірному житлі, відсутні. Натомість відповідач добровільно не знімається з реєстрації місця проживання і, відповідно, вона не може реалізувати своє право користування в повній мірі. На даний час вона змушена сплачувати комунальні послуги і за відповідача по справі, яка не користується ними, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Просила суд визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року вказаний позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908 гривень 00 копійок.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про те, що вона не проживає в спірній квартирі з 2018 року та несе витрат по утриманню житла. Пояснює, що у неї немає вільного доступу до цієї квартири, і позивачкою цей факт визнавався, як і обставини втручання до замків до вхідних дверей у цьому помешкання. Вказує, що в даний час вона та її двоє дітей, онуків позивачки, змушені винаймати житло на короткі проміжки часу, оскільки позивачка не допускає їх до спірного житла. Звертає увагу, що ні вона, ні її діти не втрачали зв`язку з квартирою, адже там знаходяться їхні речі та речі побутового вжитку, частину з яких (її особисті речі) перед зверненням з цим позовом до суду позивачка винесла. Додає, що дочка ОСОБА_4 постійно відвідує квартиру, і саме з цієї квартири вона дистанційно навчалася, а син ОСОБА_5 , котрий навчається в м. Києві, під час приїздів до м. Рівного теж проводить час у квартирі, де жила їхня сім`я. Стверджує, що ні вона, ні діти не чинять позивачці перешкод у користуванні спірною квартирою, а їхнє вселення у неї у свій час відбулося у встановленому законом порядку. Вказує, що факт припинення шлюбу із сином позивачки не позбавляє її права на проживання у квартирі. Доводить, що матеріали справи не містять жодних доказів порушення нею чи дітьми правил співжиття, а також того, що баланс інтересів її та її дочки є таким, що має поступатися правам власника житла, котра порушує їхні права на житло. Заперечує в якості належних доказів долучені акти про непроживання від 25.05.2021 року та від 11.08.2021 року, оскільки з них не вбачається можливим встановити, як саме проводилося обстеження комісією, що саме нею встановлено, наявність чи відсутність її речей та речей дітей у квартирі. Вважає, що позбавивши її права проживання у спірній квартирі, суд першої інстанції не врахував інтересів неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , місце проживання якої визначене з матір`ю рішенням суду про розірвання шлюбу між її батьками, і адреса: АДРЕСА_1 є спільною адресою реєстрації її та дочки ОСОБА_4 . Заперечує посилання місцевого суду на практику Європейського суду з прав людини, а також практику Верховного суду, та стверджує, що в даному випадку має місце порушення ст. 8 Конвенції. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 26 липня 2013 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6965102 від 26 липня 2013 року.

У цій квартирі зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 , неповнолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями паспортів сторін, адресної картки, будинкової книги для прописки громадян, які мешкають проживаючих за адресою: АДРЕСА_1 , відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Рівненській області від 23 вересня 2021 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року в справі №569/16689/18, яке набрало законної сили 16 листопада 2018 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, визначено місце проживання їхньої неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 ..

Згідно актів обстеження житлових умов, про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 25 травня 2021 року та від 11 серпня 2021 року ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2018 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 доводила, що реєстрація її колишньої невістки (відповідачки у справі) у належній їй на правів власності квартирі перешкоджає користуванню цією власністю в повному обсязі, а також зумовлює додаткові комунальні витрати, що ставлять його у скрутне матеріальне становище.

Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. 

Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі налаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (п.27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача як власника будинку захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднано всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність, а також принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та особами, які в ньому зареєстровані і які не є членами його сім`ї.

Покликання апелянта на те, що вона не втратила зв`язку з квартирою як на підставу відмови у позові апеляційним судом відхиляться як такі, що не підтверджені належними доводами. Обставини відвідин спірного помешкання її дітьми, онуками позивачки, знаходження в цій квартирі певних речей не є свідченням того, що це житло є місцем постійного проживання останніх.

Доводи апелянта про те, що відповідачкою чиняться перешкоди у її користуванні спірним помешканням, які полягають у тому, що після розірванні шлюбу між відповідачкою та її чоловіком, позивач змінила вхідні замки у квартиру, обмежила її у проживанні в квартирі, апеляційним судом відхиляються, оскільки відповідачка не зверталася із заявами щодо неправомірних дій з приводу чинення їй перешкод у користуванні житлом. 

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд бере до уваги, що обоє дітей відповідачки, зокрема неповнолітня дочка, яка, за твердженнями відповідачки, проживає разом з нею, мають ключі від квартири і безперешкодний доступ до неї. 

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що за рішенням суду неповнолітню дочку залишено проживати разом з нею, дочка зареєстрована з нею за однією адресою, а тому при розгляді цього спору суду необхідно враховувати права та інтереси неповнолітньої дитини, позбавлення права на користування квартирою якої призведе до зняття її з дитиною з реєстрації місця проживання, а тому суд фактично обмежить її в доступі до медичних послуг, її дитина буде обмежена в доступі до освітніх послуг, а також вони будуть позбавлені соціальних гарантій, оскільки всі ці послуги залежать від реєстрації місця проживання особи. Такі доводи, на думку апеляційного суду, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, оскільки предметом розгляду у цьому спорі є визнання відповідачки (а не її дітей) такою, що втратила право користування житловим приміщенням Питання щодо права користування житлом неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є предметом цього спору. Більш того, дочка відповідачки ОСОБА_4 досягла чотирнадцятирічного віку, та відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України вільно обирає собі місце проживання, тобто її місцем проживання не обов`язково є місце проживання її батьків або одного з них, як встановлено для дітей віком до чотирнадцяти років. 

Аналізуючи встановлені обставини справи у сукупності із нормами закону, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до переконання про те, що належними, достатніми і достовірними доказами підтверджені обставини добровільного залишення відповідачкою спірного помешкання та її переїзду на проживання до іншого житла. При цьому, вона відмовилася добровільно знятися з реєстрації у спірному помешканні, тим самим порушуючи права його власника, позивачки у справі, які підлягають захисту шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2022 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Боймиструк С. В.                                        
                                       Вейтас І. В.