ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7230/22 Справа № 2-2354/09 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тарасов Д.С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Лопакової А.Д. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 06 лютого 2017 року у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві та рішення начальника відділу, винесеним за результатами розгляду скарги,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У листопаді 2016 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві та рішення начальника відділу, винесеним за результатами розгляду скарги.
       В обґрунтування скарги зазначив, що починаючи з 21.04.2010 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України здійснювалось виконавче провадження №19027539 з примусового виконання виконавчого листа №2-2354, виданого 15.01.2010 року Краснолуцьким міським судом, в резолютивній частині якого вказано: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКБ «Індустріалбанк» Київська філія АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором №KRA/0300/96/06 від 11.08.2006 року в розмірі 10588140,92 грн., витрати по реалізації автомобілю 8517,74 грн., судові витрати – 1950,00 грн., а всього – 10598608,66 грн.». 
       31.12.2014 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попів Романом Ігоровичем винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження.» 
       Постанову про повернення виконавчого документа представник стягувача отримав у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби 25 жовтня 2015 року, про що зробив відповідальний напис на супровідному листі від 31.102.2014 року в матеріалах виконавчого провадження. 
       28.10.2016 року стягувач подав начальнику Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Крайчинському С.С. скаргу на постанову про повернення виконавчого документа.
       21.11.2016 року стягувач отримав відповідь про залишення скарги без задоволення.
       Постанова від 31.12.2014 року не була надіслана стягувачу і до 25 жовтня 2016 року знаходилась разом з оригіналом виконавчого листа у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. 
       Не надіславши постанову у встановлений законом строк та вказавши в пункті 2 постанови, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 31.12.2015 року, державний виконавець порушив право стягувача на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання у межах цього строку. 
       Крім цього, повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання створює для стягувача додаткові витрати у розмірі 2% від суми, що підлягає стягненню.         
       Враховуючи зазначене, скаржник просив суд визнати неправомірною (незаконною) постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попіва Романа Ігоровича від 31.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу. (Реєстраційний номер виконавчого провадження: 19027539); визнати неправомірною (незаконною) відмову у задоволенні скарги заступника директора Департаменту – начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Крайчинського Сергія Станіславовича; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2354 виданого 15.01.2010 року Краснолуцьким міським судом, в резолютивній частині якого вказано: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКБ «Індустріалбанк» Київська філія АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором №KRA/0300/96/06 від 11.08.2006 року в розмірі 10588140,92 грн., витрати по реалізації автомобілю 8517,74 грн., судові витрати – 1950,00 грн., а всього – 10598608,66 грн.», не пізніше наступного робочого дня з дня одержання судового рішення.
       Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 06 лютого 2017 року скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві та рішення начальника відділу, винесеним за результатами розгляду скарги задоволено частково.
       Визнано неправомірною (незаконною) постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попіва Романа Ігоровича від 31.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу. (Реєстраційний номер виконавчого провадження: 19027539).
       Визнано неправомірною (незаконною) відмову у задоволенні скарги заступника директора Департаменту – начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Крайчинського Сергія Станіславовича.
       В задоволенні решти вимог скарги відмовлено.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, у задоволенні скарги відмовити. 
       В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Судом першої інстанції встановлено, що 03 листопада 2009 року Краснолуцьким міським судом Луганської області видано виконавчий лист №2-2354/09 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Індустріалбанк» Київська філія АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором №KRA/0300/96/06 від 11.08.2006 в розмірі 10588140,92 грн., витрати по реалізації автомобілю 8517,74 грн., судові витрати – 1950.00 грн., а всього – 10598608,66 грн. Рішення набрало законної сили 12.12.2009 року. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 12.12.2012 року.
       Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.04.2010 року, головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Мазур Г.І. відкрив виконавче провадження №419027539 на підставі виконавчого листа за №2-2354 виданого 15.01.2010 року.
       Згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 31 грудня 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попівим Р.І. винесено постанову про повернення виконавчого листа №2-2354 стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 31.12.2015 року.
       З матеріалів справи вбачається, що зазначена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та оригінал виконавчого листа отримано особисто представником АКБ «Індустріалбанк» 25 жовтня 2016 року, оскільки документи не були відправлені та знаходились в матеріалах виконавчого провадження.
       28 жовтня 2016 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк» звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Крайчинського С.С. зі скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.
       15 листопада 2016 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк» Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надано відповідь, що скарга від 28ю10.2016 року за №184 залишена без задоволення.
       Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив з її обґрунтованості. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
       Згідно з положеннями ст.383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
       Згідно ч.2 ст.387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
       Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       У відповідності з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
       Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).
       Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що державний виконавець зобов`язаний здійснити всі можливі та необхідні дії для виконання рішення суду.
       Відповідно до положень ч.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому Законом.
       Згідно ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
       Згідно з вимогами ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
       Дослідивши матеріали справи, колегія суддів, погоджуючись з судом першої інстанції, вважає встановленим, що державний виконавець допустив порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999, чинній на час вчинення оскаржуваних бездіяльності та рішення), а саме порушив вимоги ч. 4 ст. 47 Закону № 606-XIV щодо строків направлення сторонам копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.
       Отже, державним виконавцем не виконані вказані норми Закону України «Про виконавче провадження» та постанова про повернення виконавчого документа стягувачі від 31 грудня 2014 року направлена не була.
       З матеріалів скарги не вбачається, що державний виконавець вживав достатньо заходів, спрямованих на виконання рішення суду у виконавчому провадженні № 19027539, а відтак постанова про повернення виконавчого документа стягувачу винесена необґрунтовано, без передбачених ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV підстав.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
       Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 06 лютого 2017 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: