ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/4149/22                                                Головуючий суддя І інстанції Подус Г.С.
Апеляційне провадження № 33/818/1255/22                                  Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ст. 124 КУпАП
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року                                 м.Валки Харківської області

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участю секретаря Вакули Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 вересня 2022 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП, -

в с т а н о в и в:
Цією постановою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, працюючу помічником в Другому апеляційному адміністративному суді, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави  в розмірі 850 грн. 00 коп.
Також з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у розмірі 496 грн. 20 коп.

Постановою встановлено, що 18.07.2022 року о 10.35 год. в м. Харків, перехрестя вул. Трінклера та вул. Данилевського водій ОСОБА_1 керувала транспортним засобом Honda HR-V, д.н.з. НОМЕР_1 , на перехресті нерівнозначних доріг не надала дорогу транспортному засобу ВАЗ 21093, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі внаслідок чого сталося зіткнення, транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушено п. 16.11 ПДР України.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить судову постанову скасувати, ухваливши нову постанову, якою провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона не бачила знаку «дай дорогу» не бачила через зелені насадження з правого боку, а тому вважала, що має перевагу в русі на перехресті рівнозначних доріг, у звязку з чим посилається на те, що в її діях відсутня вина у формі умислу або необережності.

Потерпілий ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 були належним чином повідомлені про місце, дату та час апеляційного розгляду шляхом телефонного повідомлення на їх мобільні номери телефону, які є наявними в матеріалах справи, але в судове засідання в суд апеляційної інстанції не зявилися, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не направляли, а тому суд вирішив провадити апеляційний розгляд без участі апелянта та потерпілого, які без поважних причин не з`явилися до суду апеляційної інстанції, з урахуванням та в межах доводів, які містяться в апеляційній скарзі, і наявних відомостей у матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.
Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 щодо порушення ним п.16.11 Правил дорожнього руху України.
Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо її винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Визнаючи ОСОБА_1 винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме на відомості протоколу про адміністративне правопорушення, схеми місця ДТП, наданих суду фотогорафій з місця події ДТП, письмових пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №077678 від 18.07.2022 року, 18.07.2022 року о 10.35 год. в м. Харків, перехрестя вул. Трінклера та вул. Данилевського водій ОСОБА_1 керувала транспортним засобом Honda HR-V д.н.з. НОМЕР_1 на перехресті нерівнозначних доріг не надала дорогу транспортному засобу ВАЗ 21093 д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі внаслідок чого сталося зіткнення, транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушено п. 16.11 ПДР України (а.с.1).
З відомостями, зафіксованими у цьому протоколі ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її власноручний підпис у цьому протоколі та наявність її власноручних пояснень у ньому (а.с.2).
Крім того, відповідно до відомостей зафіксованих в схемі місця ДТП, об`єктивно вбачається, що ОСОБА_1 , під`їжджаючи до перехрестя нерівнозначних доріг, рухалась по другорядній дорозі, а ОСОБА_3 рухався по головній дорозі. Місце дорожньо-транспортної пригоди є перехрестя вул.Трінклера та вул.Данилевського, що підтверджується відомостями, які зафіксовані в схемі місця ДТП (а.с.2).
Суд бере до уваги те, що незважаючи на незгоду на час апеляційного розгляду із діями працівника поліції під час складання ним протоколу та схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, цей протокол та схема місця ДТП складені уповноваженою державою особою і дії службової особи, що їх складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 не оскаржувалися, тобто остання не зверталася до суду із позовом в порядку, визначеному КАС України, а також не зверталася зі скаргою на дії працівника поліції до його керівництва, хоча мала для цього достатньо часу. Тобто, зазначені обставини, унеможливлюють будь-які посилання апелянта на незаконність дій працівника поліції під час складення протоколу або щодо невідповідності відомостей, зафіксованих у схемі місця ДТП.
Відповідно до вимог п. 2.3.б) ПДР України, що для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну.
Згідно вимог п.16.1 ПДР України, у разі вимкнення світлофора або його роботи в режимі миготіння сигналу жовтого кольору та відсутності регулювальника перехрестя вважається нерегульованим і водії повинні керуватись правилами проїзду нерегульованих перехресть та установленими на перехресті відповідними дорожніми знаками.
З відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №077678 від 18.07.2022 року схеми місця ДТП та наданих водіями фотознімків вбачається, що на перехресті вул. Трінклера та вул. Данилевського у м.Харкові на момент ДТП були вимкненні світлофори, а тому учасники події повинні були керуватись правилами проїзду нерегульованих перехресть та установленими на перехресті відповідними дорожніми знаками.
Крім того, з наданих потерпілим ОСОБА_3 фотографій вбачається, що по вул. Трінклера наявний знак 2.3 «Головна дорога», який також має достатню видимість (а.с.17, 18). 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що фотознімки надані ОСОБА_1 зроблені з однієї і тієї ж відстані, та з одного ракурсу, а тому ці фотознімки не в повній мірі відображають видимість знаків розташованих на перехресті, а тому критично відноситься до наданого доказу.
В своїх письмових поясненнях та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не оспорює той факт, що вона, рухаючись по вулиці Данилевського, виїхала на нерегульоване перехрестя з вулицею Трінклера, після чого сталося ДТП з автомобілем під керуванням ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги про  те, що ОСОБА_1 не бачила  знаку «Дати дорогу», оскільки він був схований за деревами, є безпідставними та не можуть бути підставою для скасування постанови суду і звільнення останньої від адміністративної відповідальності, так як   дорожній знак 2.1 «Дати дорогу» по вул. Данилевського встановлено на стовпі світлофору, а тому водій ОСОБА_1 повинна була додержуватися обов`язку уважно  слідкувати за дорожньою обстановкою, що унеможливлювало б подію ДТП.
Апелянтом також не надано доказів того , що вона після ДТП зверталася до управління патрульної поліції з приводу додаткового огляду ділянки дороги, де сталось ДТП з метою фіксування оглядовості дорожнього знаку 2.1 , яке на її думку стало причиною ДТП, чи складення акту про наявність недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, в найкоротші строки, які б могли об`єктивно зафіксувати ті обставини , на які вона посилається в апеляційній скарзі.
Твердження ОСОБА_1 щодо її незгоди з тим, що в результаті порушення нею п. 16.11 Правил дорожнього руху України відбулось зіткнення транспортних засобів, суд апеляційної скарги розцінює як обраний спосіб захисту та уникнення відповідальності.
Більш того, відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху України, кожен з учасників дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Тобто, рухаючись по головній дорозі ОСОБА_3 об`єктивно не міг допустити, що інші учасники дорожнього руху, які рухаються по другорядній дорозі не нададуть йому перевагу у русі на нерегульованому перехресті.
Аналізуючи послідовність дій учасників ДТП, апеляційний суд вбачає, що належне виконання ОСОБА_1  вимог п.п. 2.3.б), 16.1, 16.11 ПДР України унеможливлювало подію ДТП, а виконання цього пункту ПДР було його обов`язком.
За таких обставин, водій ОСОБА_3 , перетинаючи перехрестя, рухався по головній дорозі і не міг передбачити, що ОСОБА_1 порушить правила дорожнього руху перетинаючи перехрестя. Таких висновків дійшов і суд першої інстанції. Натомість водій  ОСОБА_1 , ігноруючи та порушуючи вимоги п.п. 2.3.б), 16.1, 16.11 ПДР України, почала перетинати перехрестя, не впевнившись, що вона створює перешкоду технічному засобу, який рухався по головній дорозі. Підтвердження цих відомостей знайшло своє відображення під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції.
Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_1 п. 16.11 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.
У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.
Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 16.11 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання останньої на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 вересня 2022 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП - без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                 С.К. Шабельніков