ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року	Львів	Справа № 260/374/22 пров. № А/857/7430/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                             Ільчишин Н. В., Святецького В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2022 року (суддя – Пелеханова З.Б., час ухвалення – не вказано, місце ухвалення – м.Ужгород, дата складання повного тексту – не вказано), 
в адміністративній справі №260/374/22 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

                                                           встановив: 

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату позивачу в день виключення зі списків частини (03.09.2021) грошової компенсації вартості за не отримане речове майно; 2) стягнути з відповідача та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 03.09.2021 по 30.12.2021. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову повністю. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.04.2022 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини (03.09.2021) грошової компенсації вартості за не отримане речове майно. Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 )  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 03.09.2021 по 30.12.2021 року в розмірі 12787,21 гривень. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі сумі 992,40  гривень. 
З рішенням суду першої інстанції від 05.04.2022 не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт прийняте судом рішення необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає, що позивачем не доведено, які майнові втрати понесені ним через невчасну виплату, разом з тим згідно копії виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 19 січня 2022 року після зарахування коштів військовою частиною НОМЕР_1 , залишок на рахунку становить 329863,36 гривень, що свідчить про те, що затримка з виплатою компенсації за неотримане речове майно до порушення майнової сфери особи не призвела, оскільки не зменшила його платоспроможність. Зазначає апелянт, що позивач наказ про виключення із списків частини не оскаржував, з рапортом (заявою) про не виключення зі списків особового складу частини без повного розрахунку не звертався. Вказане свідчить про відсутність спору на момент звільнення позивача. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 05.04.2022 року. 
З рішенням суду першої інстанції від 05.04.2022 також частково не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки стаття 117 КЗпП України визначає відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні у вигляді компенсації середнього заробітку за весь час затримки виплат. При цьому, норма статті 117 КЗпП України розширеному тлумаченню не підлягає та не передбачає застосування принципу співмірності. Застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних позивачу при звільненні виплат є належним способом компенсації порушеного права позивача, зважаючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не виконував свій обов`язок та не виплатив позивачу при звільненні належні суми компенсації за неотримане речове майно. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить змінити оскаржене рішення суду від 05.04.2022 року в частині суми стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок та зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 03.09.2021 по 30.12.2021. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг відповідача та позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що вказані апеляційні скарги слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в органах Державної прикордонної служби України. 
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03 вересня 2021 року №450- ОС ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків прикордонного загону з 03 вересня 2021 року (а.с. 8). 
Перед звільненням ОСОБА_1 звернувся із рапортом стосовно нарахування та виплати йому грошової компенсації вартості за не отримане речове майно. 
НОМЕР_2 прикордонним загоном лише 30 грудня 2021 року виплачено ОСОБА_1 заборгованість компенсації за неотримане речове майно при звільненні в сумі 79923,36 грн., що підтверджено випискою АТКБ "ПРИВАТБАНК" від 19.01.2022 року про зарахування коштів (а.с. 9). 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, позивач звернулася до суду із вказаним позовом. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у законодавчо визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати позивачеві його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим суд вважав, що розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, періоду затримки і відповідати принципу пропорційності, який суд першої інстанції визначив у сумі 12787,21 грн.. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
У відповідності до ст.9-1 Закону №2011-XII, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів. 
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 жовтня 2016 року №1132 затверджено Інструкцію про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період, яка визначає організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, курсантів вищих військових навчальних закладів, військовослужбовців, які були призвані на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів (далі - військовослужбовці), ліцеїстів та працівників Держприкордонслужби в мирний час та особливий період. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. 
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, в тому числі звільнення з військової служби. 
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. 
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком. 
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем проведено із позивачем повний розрахунок при звільненні лише 30 грудня 2021 року. 
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП). 
Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
В силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП). 
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. 
Таку ж позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31 березня 2020 року по справі №808/2122/18, від 31 січня 2020 року по справі №823/1477/16, від 29 січня 2020 року по справі №440/4332/18. 
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані положення  поширюються і на військовослужбовців. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 по справі №2340/4192/18, яка була застосована судом першої інстанції та в подальшому у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17. 
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, де ВП зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. 
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Апеляційний суд зазначає, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
Метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. 
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. 
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. 
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. 
Згідно з матеріалами справи 03.09.2021 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. 
Разом з цим, остаточний розрахунок проведено з ним 30.12.2021, що підтверджується випискою по картковому рахунку, відповідачем не заперечується даний факт. 
Отже, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 30.12.2021, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12787,21 грн.,  з огляду на таке. 
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Розраховуючи розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивача по день фактичного з ним розрахунку із середнього заробітку на підставі Порядку №100, судом встановлено, що згідно архівної відомості  заробітна плата позивача складала: липень 2021 року - 20884,03 ; серпень 2021 року - 20884,03 грн. Разом 41768,06 грн. Кількість днів: липень - 31, серпень 2021 року - 29. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складала - 41768,06/60 = 696,13 грн. На підставі вказаного відшкодуванню за час затримки виплати грошової компенсації підлягала сума у розмірі 81447,21 грн (117 днів затримки розрахунку при звільненні помножити на 696,13 - середньоденна заробітна плата позивача). 
Попри те Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (постанова від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19) зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц). 
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених в постанові від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16). 
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц): 
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, покликання на яку є у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №823/1823/18, то на прикладі обставин справи №480/3105/19 його суть виглядає так: «У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 303772,85 гривень, з яких: грошове забезпечення 246115,38 гривень (81,02%) та компенсація за не отримане речове майно 57657,47 гривень (18,98%). Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 59255,90 гривень. Судова палата, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11246,77 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,98% від 59255,90 гривень)». 
Як вбачається з матеріалів розглядуваної справи, загальна сума виплачених коштів позивачу при звільненні склала 508695,22 грн (позивачу при звільненні  було нараховано 428765,86 грн; сума компенсації за неотримане речове майно склала 79923,36 грн). 
Таким чином, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 508695 гривень, з яких: грошове забезпечення 428765,86 гривень (84,3 %) та компенсація за неотримане речове майно 79923,36 гривень (15,7 %). 
Виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції правильно вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача шляхом стягнення на його користь 12787,21 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (15,7 % від 81447,21). 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату позивачу в день виключення зі списків частини грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та стягнув з відповідача на користь позивача  середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 03.09.2021 по 30.12.2021 року в розмірі 12787,21 гривень. 
Доводи апелянтів, як відповідача так і позивача, таких висновків суду не спростовуються. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                                    постановив: 

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2022 року в адміністративній справі №260/374/22 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	В. В. Святецький