Справа № 161/9185/22 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/941/22  Категорія: 66 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 листопада 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Трикош Н. І.,
з участю:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідачки – ОСОБА_2 ,
представника відповідачки – ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 – ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У цьому будинку крім нього зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Позивач також зазначав, що його син ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , яка зареєстрована у його будинку.
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року у цивільній справі 161/3833/15-ц за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про примусове вселення та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом первісний позов задоволено. Ухвалено вселити ОСОБА_2 та її малолітню дитину ОСОБА_8 в будинок АДРЕСА_1 і зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_2 та малолітній дитині ОСОБА_8 у користуванні будинком.
16 грудня 2016 року ОСОБА_2 разом зі своєю дочкою ОСОБА_11 була вселена в житловий будинок АДРЕСА_1 у кімнату площею 16,5 кв м спільно з ОСОБА_5 . У січні 2017 року у відповідачки відбулася суперечка з ОСОБА_5 , після якої ОСОБА_2 протягом десяти місяців не проявляла інтересу до спірного будинку.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року в цивільній справі № 161/18324/17 за позовом ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення порядку користування будинком та надвірними будівлями та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, первісний позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 повторно визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_2 і її малолітня дочка ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 з урахуванням норм житлової площі, санітарних правил, моральних засад суспільства, а також враховуючи інтереси всіх осіб, які користуються цим будинком. Встановлено наступний порядок користування будинком АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: надати ОСОБА_2 і її малолітній дочці ОСОБА_8 у спільне користування разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 приміщення загального користування на першому поверсі вказаного будинку, а саме коридор 1-9 загальною площею 13,3 кв м, кухню 1-14 загальною площею 11,3 кв м, гардероб 1-10 загальною площею 3,5 кв м, убиральню 1-11 загальною площею 1,3 кв м, ванну 1-12 загальною площею 3,1 кв м, а також розташовані на земельній ділянці сарай Б1 та прогріб Б2. Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_2 і її малолітній дочці ОСОБА_8 у вході на територію даного домоволодіння та безпосередньо до будинку, не чинити перешкод ОСОБА_2 і її малолітній дочці ОСОБА_8 у користуванні визначеним власником будинку житловим приміщенням та приміщеннями загального користування на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , а саме коридором 1-9 загальною площею 13,3 кв м, кухнею 1-14 загальною площею 11,3 кв м, в тому числі не чинити перешкод у спільному користуванні газовою плитою, пральною машиною та холодильником, гардеробом 1-10 загальною площею 3,5 кв м, убиральнею 1-11 загальною площею 1,3 кв м, ванною 1-12 загальною площею 3,1 кв м, а також розташованими на земельній ділянці сараєм Б1 та погребом Б2. У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
Постановою Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року в частині вирішення первісного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким первісний позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_2 і її малолітня дитина ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено. В решті рішення залишено без змін.
На підставі вказаного судового рішення видано виконавчий лист № 161/18324/17, який знаходився на виконанні у Першому ВДВС м. Луцьк ГТУЮ, який реорганізовано у Перший відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Крім того позивач зазначав, що ним відповідачці у цій справі ОСОБА_2 запропоновано жиле приміщення у будинку, яке може займати ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_8 , а також ним встановлено порядок користування житловим будинком. Позивач також направив заяву державному виконавцю про добровільне виконання рішення суду.
Не погоджуючись із такою пропозицією, ОСОБА_2 07 жовтня 2019 року направила відповідь ОСОБА_4 та заяву старшому державному виконавцю Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області Федорук (Недумовій) А. О. про неприйняття цієї пропозиції.
14 листопада 2019 року державним виконавцем Недумовою А. О. було здійснено дії щодо виконання рішення суду, про що складено відповідні акти, за змістом яких встановлено фактичне виконання ним рішення суду у зв`язку з тим, що боржник надав стягувачу відповідне жиле приміщення для проживання.
Відтак старшим державним виконавцем Першого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області Недумовою А. О. 18 грудня 2019 року прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статей 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до змісту даної постанови 14 листопада 2019 року за участі стягувача ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_3 , боржника ОСОБА_4 та за участі працівників патрульної поліції, представника органу опіки було проведено виконавчі дії щодо примусового виконання виконавчого документа від 24 липня 2019 року про зобов`язання ОСОБА_4 визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_2 та її малолітня дитина ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із постановою державного виконавця, ОСОБА_2 звернулась в суд зі скаргою на дії старшого державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року скаргу задоволено. Ухвалено постанову старшого державного виконавця Першого ВДВС ГТУЮ у Волинській області Недумової А. О. від 18 грудня 2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП 59975552 скасувати та зобов`язано державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумову А. О. вчинити дії, спрямовані на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року та виконавчого листа № 161/18324/17 від 24 липня 2019 року.
Постановою Волинського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 21 січня 2021 року, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року скасовано та у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумової А. О. відмовлено.
З 18 грудня 2019 року ОСОБА_2 після відмови зайняти визначене ним житлове приміщення у житловому будинку АДРЕСА_1 у спільному користуванні разом з ОСОБА_5 більше не вчиняла ніяких дій щодо користування спірним домоволодінням. Окрім того у будинку немає речей відповідачки та вона не намагалась їх туди привезти.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року провадження у цій справі закрито.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Грибан Ж. В. апеляційну скаргу підтримала і просила скаргу задовольнити, відповідачка ОСОБА_2 та її представник – адвокат Хохлов В. О. апеляційну скаргу заперечили, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника позивача – адвоката Грибан Ж. В. слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції з таких підстав.
Закриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що правові підстави звернення до суду із зустрічним позовом у справі № 161/3833/15-ц, у справі № 161/18324/17 та правові підстави звернення до суду з позовом у справі, що розглядається № 161/9185/22, їх обґрунтування у позовних заявах є тотожними. ОСОБА_4 пред`явлено ті ж самі позовні вимоги до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, з тих же правових підстав, що були предметом розгляду у інших справах, у межах яких судом було ухвалено рішення, що набрали законної сили.
Проте такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За матеріалами справи судом установлено, що позивачу у цій справі ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані сам позивач ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а. с. 4, 12-16).
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року у цивільній справі 161/3833/15-ц за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про примусове вселення та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні будинком, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, ухвалено первісний позов задовольнити. Вселено ОСОБА_2 та малолітню ОСОБА_8 в будинок АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_8 перешкод у користуванні будинком.
Судом також встановлено, що 16 грудня 2016 року ОСОБА_2 разом зі своєю дочкою ОСОБА_11 була вселена в житловий будинок АДРЕСА_1 у кімнату площею 16,5 кв м спільно з ОСОБА_5 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року в цивільній справі № 161/18324/17 за позовом ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – Служба у справах дітей Луцької міської ради, про встановлення порядку користування будинком та надвірними будівлями та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням первісний позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 повторно визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_2 і її малолітня дочка ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 з урахуванням норм житлової площі, санітарних правил, моральних засад суспільства, а також враховуючи інтереси всіх осіб, які користуються будинком. Встановлено наступний порядок користування будинком АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: надати ОСОБА_2 і її малолітній дочці ОСОБА_8 у спільне користування разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 приміщення загального користування на першому поверсі вказаного будинку, а саме коридор 1-9 загальною площею 13,3 кв м, кухню, 1-14 загальною площею 11,3 кв м, гардероб 1-10 загальною площею 3,5 кв м, убиральню 1-11 загальною площею 1,3 кв м, ванну 1-12 загальною площею 3,1 кв м, а також розташовані на земельній ділянці сарай Б1 та прогріб Б2. Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не чинити перешкод ОСОБА_2 і її малолітній дочці ОСОБА_8 у вході на територію домоволодіння та безпосередньо до будинку, не чинити перешкод ОСОБА_2 і її малолітній дочці ОСОБА_8 у користуванні визначеним власником будинку житловим приміщенням та приміщеннями загального користування на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , а саме коридором 1-9 загальною площею 13,3 кв м, кухнею, 1-14 загальною площею 11,3 кв м, в тому числі не чинити перешкод у спільному користуванні газовою плитою, пральною машиною та холодильником, гардеробом 1-10 загальною площею 3,5 кв м, убиральнею 1-11 загальною площею 1,3 кв м, ванною 1-12 загальною площею 3,1 кв м, а також розташованими на земельній ділянці сараєм Б1 та погребом Б2. У задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю (а. с. 17-19).
Постановою Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року в частині вирішення первісного позову скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким первісний позов задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_4 визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_2 і її малолітня дитина ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог первісного позову відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін (а. с. 20-24).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) скаргу задоволено, скасовано постанову старшого державного виконавця Першого ВДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області Недумової А. О. від 18 грудня 2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП 59975552 та зобов`язано державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумову А. О. вчинити дії, спрямовані на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року та виконавчого листа № 161/18324/17 від 24 липня 2019 року (а. с. 25, 26).
Постановою Волинського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21 січня 2021 року, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року скасовано та у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумової А. О. відмовлено (а. с. 27-32).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
Аналогічний за змістом висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18).
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Судом при цьому встановлено, що при зверненні до суду з позовом 15 липня 2022 року ОСОБА_4 просив суд визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням з тих підстав, що відповідачка, починаючи з 18 грудня 2019 року після того, як вона відмовилася зайняти визначене ним жиле приміщення у будинку, не вчиняла жодних дій щодо користування спірним домоволодінням.
Посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_2 більше року, а саме з 21 січня 2021 року, не користується спірним домоволодінням, позивач ОСОБА_4 просив суд визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Отже правові підстави звернення до суду із позовом у справі, що розглядається, та у справах № 161/3833/15-ц і № 161/18324/17 не є тотожними.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у цій справі.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому ухвалу суду слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 – ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року у цій справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді