Справа № 128/2370/19
Провадження № 22-ц/801/1576/2022
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Галіцина Віра Валеріївна, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ганкіної І. А. в залі суду в м. Вінниця,
у цивільній справі № 128/2370/19 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, 

встановив:
У вересні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.
В обґрунтування позову зазначила, що між нею та відповідачем було укладено шлюб 29.04.2007 за актовим записом № 786 у відділ РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У подальшому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2013 шлюб між ними розірвано. Вказує, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні. Відповідач з вересня 2016 року участі в утриманні дітей не приймає та матеріальної допомоги у відповідності до чинного законодавства не надає.
За вказаних обставин позивачка просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 02.09.2016 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08 липня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50 % прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.08.2018 року та до досягнення старшою дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати на користь держави в розмірі 768,40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою наведено обставини щодо ухилення відповідача від добровільного надання матеріальної допомоги на утримання дітей, тому з урахуванням обставин встановлених судом та обставин, які визначені статтею 182 СК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час суд виходив з того, що є доведеним намагання позивачки отримати аліменти саме з 22.08.2018.
Відповідач  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Галіцина В. В., подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції має бути скасовано в частині задоволення позову про стягнення аліментів за минулий час, оскільки в цій частині воно ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, також має місце: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що місцевим судом не встановлено і не доведено відповідними доказами ті факти, що він умисно ухилявся від сплати аліментів з 22.08.2018 і до моменту звернення з позовом до суду ОСОБА_1 , а також той факт, що позивачка офіційно зверталася до нього за стягненням аліментів і в якому саме розмірі.
Вказує, що в добровільному порядку він постійно сплачував з моменту їхнього окремого проживання з дітьми і продовжує сплачувати кошти на їх утримання. Раніше, коли він мав іншу роботу та більші заробітки він сплачував на утримання дітей щомісячно близько 4 500 грн., що підтверджується копіями наданих квитанцій, також оплачував дітям лікування. Крім того, купував для дітей необхідні речі, також надавав кошти і через своїх батьків та іншим чином. Фактично ці обставин також підтвердили допитані в ході судового засідання свідки по справі – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Тому, вважає, що місцевий суд безпідставно, всупереч наявним доказам у справі, дійшов до неправильного висновку, що він нібито умисно ухилявся від сплати аліментів, що не відповідає дійсності.
Звертає увагу, що дійсно за станом здоров`я з 2018 року, після перенесеного оперативного втручання, він не має можливості працювати на тій посаді, яку займав раніше і тому отримує з 2019 року значно менші доходи. Вказує, що розписка на яку посилається як на єдиний доказ суд першої інстанції, не доводить факту того, що позивачка офіційно зверталася до нього за стягненням аліментів, не доводить в якому розмірі він мав сплачувати аліменти, що він умисно ухилявся від їх сплати, а також невідомо чому вона не мала можливості звернутися до нього з позовом до суду.
В даний час, він працює на підприємстві «Маріо ЛТД» та отримує мінімальну заробітну плату, докази він надавав до матеріалів справи. Нажаль, за станом здоров`я, після перенесеного оперативного лікування, він має можливості працювати на всіх роботах, а лише на роботах з полегшеною працею, що підтверджено перекладом медичної довідки лікарні Об`єднаних Арабських Еміратів (ОАЕ), в якій йому було проведеного оперативне втручання.
Також ним було надано суду копію квитанції з підписом самої позивачки про отримані від нього кошти в сумі 6 500 грн. 17.05.2019, які він надавав саме на утримання дітей через свого батька ОСОБА_7 , яка спростовує факт його ухилення від надання коштів на утримання дітей в період з 22.08.2018 до 02.09.2019. Вважає, що у сукупності з усіма наданими доказами: чисельними квитанціями про сплату коштів, поясненнями сторін, свідків, медичних документів про його хворобу та операцію, у суду першої інстанції були відсутні підстави зробити висновок про його умисне ухилення від сплати аліментів за минулий час. 
Матеріали справи не містять доказів, що позивачка вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України.
За наведених обставин, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів за минулий час, а саме з 22.08.2018 – скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з нього на користь позивачки аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подання позову до суду - 02.09.2019 і до досягнення старшою дитиною повноліття.
Позивачка ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.
Судом встановлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 29.04.2007 в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2013 було розірвано (т.1, а.с.7).
В період шлюбу у сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09.08.2012 (т.1, а.с.8) та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.08.2010 виданого повторно (т.1, а.с.9).
Відповідно до довідки № 734 від 20.08.2019, виданої Агрономічною сільською радою Вінницького району Вінницької області, встановлено, що неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають на утриманні ОСОБА_1 та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10).
Одночасно відповідачем ОСОБА_2 надано суду копії квитанцій про перерахунок коштів ОСОБА_1 (т.1, а.с.28-37, 100-105, 131, 151-161).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на норми статей 181-183 СК України, враховуючи інтереси дітей, визначений законодавством обов`язок батька, який не проживає разом з дітьми, утримувати їх до досягнення ними повноліття, зважаючи на розмір заявлених вимог, часткове визнання позову відповідачем, дійшов висновку про можливість і необхідність стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/3 частки його доходу щомісячно, що буде розумним, справедливим та зваженим.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час місцевим судом враховано, що єдиним доказом вжиття таких заходів є надана суду розписка, за якою відповідач визнає за собою та зобов`язується сплатити заборгованість по аліментам за 8 місяців від 22.04.2019 (т.1, а.с.146). Тобто, період заборгованості складає з 22.08.2018 по 22.04.2019. Таким чином є доведеним намагання позивачки отримати аліменти саме з 22.08.2018. Щодо решти періоду з 02.09.2016, то докази про вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача суду не надані. 
З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується, оскільки вони є правильними, зробленими з урахуванням усіх фактичних обставин справи; суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що їх регулюють, не порушив вимог процесуального законодавства.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Тлумачення норм частини другої статті 182 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.
За змістом частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912), що набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення у межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У частині першій статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
При визначенні розміру аліментів враховується стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.
За змістом частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.
Вирішуючи питання про стягнення аліментів та визначаючи розмір аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, суд першої інстанції керувався вищезазначеними вимогами закону та необхідністю забезпечити якнайкращі інтереси дітей.
Обґрунтовуючи свої вимоги про присудження аліментів за минулий час, ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 з вересня місяця 2016 року участі в утриманні дітей не приймає, та матеріальної допомоги не надає, однак зазначені доводи суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги.
Так, частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести:
а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача;
б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Ухилення від сплати аліментів – це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.
На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі № 672/198/19; від 29.01.2020 у справі № 756/14483/18.
Частиною третьою статті 12, частиною п`ятою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялася від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.
У матеріалах справи наявні докази про вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а саме надана суду розписка, за якою відповідач визнає за собою та зобов`язується сплатити заборгованість по аліментам за 8 місяців від 22.04.2019 (т.1 а.с.146). Тобто, період заборгованості складає з 22.08.2018 по 22.04.2019. Таким чином є доведеним намагання позивачки отримати аліменти саме з 22.08.2018.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що він до серпня місяця 2018 року регулярно відправляв з-за кордону кошти на утримання дітей щомісячно близько 4 500 грн., про що він також вказував у відзиві на позовну заяву, та надав копії відповідних квитанцій, також оплачував дітям лікування, тобто сплачував певні їхні витрати за домовленістю між ним та позивачкою, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності стягнення аліментів на утримання сина та доньки сторін у справі, оскільки стягнення аліментів за рішенням суду не позбавляє відповідача права на власний розсуд надавати крім цього допомогу по їх утриманню.
Присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду. Суд, виходячи з конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Наведені у апеляційній скарзі доводи в частині стягнення аліментів за минулий час колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, обставини на які посилається відповідач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Судова колегія, розглянувши справу дійшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд відповідно до положень статті 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Галіцина Віра Валеріївна, залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                                          Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                   І. В. Міхасішин 

                                                         І. М. Стадник