ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2022 року	Львів	Справа № 380/20159/21 пров. № А/857/5614/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                          Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Святецького В.В.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року  (суддя – Крутько О.В., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складення повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №380/20159/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про стягнення середнього грошового забезпечення, 

                                                              встановив: 

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30023,02 грн. з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. 
Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2020 по 27.10.2021 у сумі 21023,04 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим щодо стягнення середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення), з мотивів неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, яке підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що передбачений частиною першою ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпПУ. При цьому стаття 117 КЗпПУ не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, а відтак вважає апелянт безпідставними позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 30023,02 грн. в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України, а оскаржене рішення суду у наведеній частині необґрунтованим. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 26.01.2022 року та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира з озброєння батальйону зв`язку та автоматизованих систем управління. 
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 10.09.2020 №614 позивач звільнений з військової служби відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу за підпунктом б (за станом здоров`я). 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2020 №190 позивача виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с. 8). 
На момент виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку, а саме індексації грошового забезпечення. 
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.04.2020 у справі №380/12486/20 відповідач 28.10.2021 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 30934,60 грн.. 
Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день виключення із списків особового складу військової частини, відтак має право на стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача, за статтею 117 КЗпП України, за час затримки розрахунку при звільненні позивача, зменшивши відшкодування у сумі 21023,04 грн., застосовуючи принципи пропорційності. Водночас суд вважав, що вимога про стягнення середнього грошового забезпечення з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб задоволенню не підлягає, так як позивач у спірний період військову службу не проходив, а тому правомірним є утримання податку з доходів фізичних осіб при виплаті середнього грошового забезпечення. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17). 
Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги, які не ґрунтуються на вимогах наведених вище правових норм та є безпідставними. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 02.10.2020, проте виконав свій обов`язок лише 28.10.2021. Таким чином,  оскільки позивачу як військовослужбовцю (працівникові) не була виплачена належна йому у день звільнення індексація грошового забезпечення у повному обсязі, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки розрахунку є правомірними. 
Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку. 
Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що відповідач провів остаточний розрахунок із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, індексацію грошового забезпечення у сумі 30934,60 грн. лише 28.10.2021 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку ОСОБА_2 (а.с. 10). 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (індексації грошового забезпечення) за період із 02.10.2020 року по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 28.10.2021 року, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог. 
Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне. 
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100). 
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях. 
Оскільки позивача звільнено з військової служби 02.10.2020, а остаточний розрахунок при звільненні із виплати індексації грошового забезпечення здійснено лише 28.10.2021 року, строк затримки розрахунку складає - 390 календарних днів (з 03.10.2020 по 27.10.2021). 
Згідно довідки про доходи від 18.12.2020 №350/490/85/1143/пс (а.с. 9), виданої військовою частиною НОМЕР_1 , грошове забезпечення позивача за останніх два календарних місяця, що передували його звільненню зі служби, становило у серпні 2020 року - 18106,88 грн., у вересні 2020 року - 18106,88 грн.. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 593,67 грн. (18106,88 +18106,88): (31+30)). 
Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 593,67 грн. в день. 
Таким чином встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку складає 231 531,30 грн. (593,67 х 390), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (30934,60 грн.). 
Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. 
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а. 
Разом з тим колегія суддів враховує, що сторонами у справі не оспорено розрахований судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням принципу пропорційності, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та складає у сумі 21023,04 грн., а отже не є предметом дослідження судом апеляційної інстанції. 
В решті частині рішення суду також сторонами у справі не оспорено, а тому за правилами, визначеними статтею 308 КАС України судом апеляційної інстанції не переглядається. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд  

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року в адміністративній справі №380/20159/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	В. В. Святецький