ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6078/22 Справа № 206/346/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2022 року, - 

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2016 року АТ КБ “ПриватБанк” звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування свої вимог представник посилається на те, що 02.08.2005 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір DNL0GF62245195. Згідно умов договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 32250,00 доларів США на термін до 02.08.2025р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Згідно договору, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Відповідач не виконав в повній мірі свої зобов`язання у зв`язку з чим станом на 24.12.2015 року склалась заборгованість у розмірі 23110,38 доларів США, що складається з 19388,23 долари США – заборгованість за кредитом; 2455,43 долари США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 564,82 долари США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 701,90 долари США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вимога, що була пред`явлена до відповідачів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. 
15.02.2022 року представник позивача надав суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої зазначив, що оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом представник позивача просить стягнути з відповідачів заборгованість з 02.08.2005 року по 29.12.2015 року у розмірі 146,24 долари США. Також, у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань відповідач за період з 21.01.2016 року по 21.01.2019 року має заборгованість 1598,68 доларів США що становить 3% річних від простроченої суми. Просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за період з 02.08.2005 року по 29.12.2015 року у розмірі 146,24 долари США, що за курсом 28,31 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.02.2022 року складає 4140,05 грн. станом на 02.02.2022 року та складається з 78,64 долари США заборгованість за кредитом за період з 02.08.2005 по 29.12.2015 та 67,60 доллари США – заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 02.08.2005 по 29.12.2015; заборгованість за період з 21.01.2016 на 21.01.2019 у розмірі 1598,68 долари США, що за курсом 28,31 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.02.2022 року складає 45258,63 грн. станом на 02.02.2022, яка складається з наступного 1598,68 долари США – 3% річних від простроченої суми, а також стягнути солідарно з відповідачів судові витрати по справі. 

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  про стягнення заборгованості – відмовлено (том 3 а.с.54-58). 

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ КБ “ПриватБанк” звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги АТ КБ “ПриватБанк” в повному обсязі (том 3 а.с. 69-73)

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02.08.2005 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір DNL0GF62245195 (том 1 а.с.12-13).
В забезпечення виконання зобов`язань за договором DNL0GF62245195 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки (том 1 а.с.14).
19.02.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відступив право вимоги за кредитним договором DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року « ОСОБА_3 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ.
Зазначена обставина встановлена рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2021 року по справі №201/16665/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів, що набрало законної сили (том 3 а.с.35-41).
14.04.2016 року «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес №1 ПІ-ЕЛ-СІ» відступив право вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» (том 2 а.с.139-164).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що звертаючись з позовною заявою 22.01.2016 року, тобто до моменту відступлення « ОСОБА_3 №1 ПІ-ЕЛ-СІ» права вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», що дає можливість прийти до логічного висновку, що останній на момент подання позову не мав права вимоги до відповідача та не входив до кола осіб, що можуть звернутися до суду із зазначеним позовом в розумінні положень ст.16 ЦК України.
Крім того, відповідач посилається на ті обставини, що кошти, які сплачувались ним протягом періоду з 19.02.2007 року по 14.04.2016 року зараховувались окремо: на погашення тіла кредиту, погашення процентів, сплати комісії та сплати пені із вказівкою на призначення платежу як погашення заборгованості за кредитним договором від 02.08.2005 року.
Також посилається на ті обставини, що кошти на рахунок «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес №1 ПІ-ЕЛ-СІ» не сплачував, а на кредитному рахунку НОМЕР_1 , що використовується позивачем для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту, відображені операції, які не передбачені кредитним договором (том 2 а.с.2-133). 
Доводи апеляційної скарги, що банк в ході розгляду справи набув права вимоги, а тому суд не мав права відмовляти у задоволені позовних вимог, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з позову, останній взагалі скрив факт відступлення « ОСОБА_3 №1 ПІ-ЕЛ-СІ» права вимоги. 
Частиною 1 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимоги).
Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходить права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, відповідно до інформації щодо руху коштів, яка міститься у виписці з особового рахунку для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту ОСОБА_1 , що була надана позивачем, вбачається, що з 19.02.2007 року по 14.04.2016 року право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 02.08.2005 року № DNL0GF62245195 не належало ПАТ КБ «Приватбанк» в силу його відступлення на користь третьої особи « ОСОБА_3 №1 ПІ-ЕЛ-СІ».
Відповідно до статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами-підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичним особам, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України, та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.
Так, компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» не входить до переліку фінансових установ (не є кредитною установою) внесених до Державного реєстру фінансових установ, що розміщений на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
«Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» ( Ukraine Mortgage Loan Finance no.1 plc) місцезнаходження якої: Пелліпар Хаус, 1-й поверх 9 Клоук Лейн, Лондон, EC4R 2 RU, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії (PELLIPAR HOUSE, 1-st Floor, 9 Cloak Lane, London, EC4R 2 RU, United Kingdom of Greate Britain and Northern Ireland) не є резидентом України, не має банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, отже не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, а саме нараховувати та стягувати проценти і комісії.
В судовому засіданні встановлено, що за період з 19.02.2007 року по 14.04.2016 року ОСОБА_1 сплачував кошти на погашення тіла кредиту, відсотків, комісії, що підтверджується випискою за рахунку .
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.
Так, суд 1 інстанції правомірно не прийняв до уваги наданий позивачем розрахунку заборгованості станом на 02.02.2022 року, оскільки він не відображає операцій з неодноразового продажу прав вимоги до ОСОБА_1 .
Таким чином, висновки суду першої інстанції про безпідставність та недоведеність позовних вимог, знайшли своє підтвердеженян при перегляді справи апеляційним судом. 
Доводи апеляційної скарги не свідчать про помилковість судового рішення, а тому апеляційним судом відхиляються.
Колегія суддів бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення. 

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2022 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: