справа № 760/1397/19                                      головуючий у суді І інстанції Коробенко С.В.
провадження № 22-ц/824/8764/2022   суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         21 листопада 2022 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Жванко О.Є.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва 14 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення,-
В С Т А Н О В И В:
У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та просила не чинити перешкод у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від вказаної квартири та заборони змінювати замки у дверях. 20 лютого 2020 року Позивачка уточнила позовні вимоги та просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1 . Позивачка зазначає, що вона є власником 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частини квартири була ОСОБА_3 , яка на початку осені 2019 року померла. За життя нею було складено заповіт на ім`я Відповідачки - ОСОБА_1 , яка доглядала за нею та фактично проживала у цій квартирі. На день подачі позову, як стверджує Позивачка, вона не має доступу в квартиру, Відповідачка перешкоджає їй у вселенні, а крім того, в квартирі, за наявною у Позивачки інформацією, проживають сторонні особи. У зв`язку з викладеним Позивачка просила вселити її в квартиру.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва 14 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 гривень.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,  невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
При цьому, зазначає, що позов про усунення перешкод у користуванні власністю є передчасним саме до ОСОБА_1 , оскільки власниця іншої Ѕ частини квартири була живою. Також вказує, що зі змісту висновку Солом`янського управління поліції у місті Києві та супровідного листа не вбачається встановленим той факт, що позивачці чиняться перешкоди у користуванні та проживання в спірній квартирі. Окрім того, зазначає, що позивачем не надано належних доказів зміни відповідачем замків у вхідних дверях квартири та відсутності ключів від дверей у позивача. 
Апелянт наголошує, що посилання позивача на її письмові звернення до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві щодо протиправних дій відповідача не підтверджені жодними процесуальними рішеннями про притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності. 
Також звертає увагу апеляційного суду на те, що спірна квартира має дві житлові кімнати. Зазначаючи у позовній заяві про те, що з боку ОСОБА_1 позивачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою, позивач не надала до суду доказів того, що вона в передбаченому законом порядку ставила питання про визначення порядку користування спірною квартирою.
Окрім того, апелянт зазначає, що в провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 760/21604/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Предметом оскарження у вказаній справі є заповіт від 13 грудня 2016 року на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Наголошує, що не визнає право власності на спірну квартиру позивача і оскаржує його у судовому порядку.
Апелянт наголошує, що судом першої інстанції не було досліджено площу квартири, кількість кімнат у даній квартирі та відповідно не встановлено, чи зможуть сторони користуватися рівномірно та правомірно своїми частками квартири.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 липня 2022 року відкрито апеляційне в справі та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
21 липня 2022 року на адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданий представником - адвокатом Бокачем Ігорем Петровичем.
 
У вказаному відзиві позивач просила рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
 
При цьому позивач зазначає, що саме громадянка ОСОБА_1 , яка фактично проживала та проживає в спірній квартирі, чинить перешкоди позивачці у користуванні житлом. Позивачка вважає, що доводи апеляційної скарги щодо не користування позивачем приміщенням та втрати зв`язку з помешканням є припущеннями. Наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру. Сторона позивача вважає, що цивільна справа № 760/21604/18 не має жодного відношення до предмету спору, який переглядається судом апеляційної інстанції. Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року в справі № 760/21604/18 позов залишено без розгляду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в справі № 760/21604/18 повернуто особі, яка її подала. 
 
Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограм на мобільний номер телефону та повідомлення на електронну пошту, зазначені сторонами та їх представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку та повідомлення, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Представник позивача надіслав заяву про розгляд справи у їх відсутність.
 
Представник апелянта надіслав (вдруге) заяву про відкладення розгляду справи, тепер у зв`язку із зайнятістю його у інших судових засіданнях та бажанням відповідача, який перебуває за межами міста Києва, приймати участь у розгляді справи особисто.
 
Апеляційний суд розглянувши дане клопотання визнає причини неявки в судове засідання не поважними і вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, зважаючи на таке.
 
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
 
Кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав строк для подачі відзиву, яким сторона скористалася, надіславши відзив 21 липня 2022 року.
 
Отже, беручи до уваги норми ЦПК України які визначають необхідність розгляду справи у розумні строки, апеляційний суд дійшов висновку, що бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність розгляду справи з обов`язковою участю її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2018 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 . Вказане рішення на момент розгляду даної справи набуло законної сили.
 
Встановлено також, що інша 1/2 частина квартири належала на праві власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На випадок своєї смерті вона склала заповіт, яким заповідала належну їй частину квартири відповідачці - ОСОБА_1 .
 
Встановлено також, що ОСОБА_1 прийняла спадщину, що підтверджується Витягом про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі. (а.с. 62)
 
Крім того встановлено, що саме між сторонами склалася конфліктна ситуація з приводу користування квартирою, внаслідок якої Позивачка фактично позбавлена можливості проживати в ній. Зокрема, з пояснень Відповідачки встановлено, що вона заперечує правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру та не згодна на спільне користування нею.
 
Наявність перешкод Позивачці у доступі до квартирі підтверджується також фактом звернення її до органів поліції з цього приводу 25 квітня 2020 року. (а.с. 81-84).
 
Судом також було встановлено, що на момент розгляду справи судом у спірній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_1 .
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо порядку спільного користування квартирою, Позивачка не має вільного доступу до неї, ключів від вхідних дверей. Відповідач створює їй перешкоди, оскільки не бажає, щоб ОСОБА_2 проживала у квартирі. 
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
 
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).
 
Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
 
Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
 
Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
 
При цьому апеляційний суд наголошує, що вказані положення не встановлюють обов`язковості звернення з вимогою про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном саме до власника чи співвласника такого майна.
 
Апеляційний суд зазначає, що позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється саме до нього.
 
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
 
Як вбачається зі змісту позовних вимог, як пред`явлених вперше, так і в подальшому змінених, позивач ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом, стверджувала, що на день подачі позову вона не має доступу в квартиру та зазначала, що саме ОСОБА_1 , яка проживає у спірній квартирі та здійснює догляд за співвласницею (на той час) ОСОБА_3 , перешкоджає їй у вселенні.
 
Таким чином, доводи апелянта щодо передчасності позову до ОСОБА_1 , яка на час звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом не була співвласником спірної квартири, апеляційний суд оцінює критично, оскільки обов`язковою умовою для визначення належного суб`єктного складу відповідачів у даній категорії справ є вчинення такими особами перешкод у користуванні чи розпорядженні житлом, а не наявність у них правовстановлюючих документів щодо такого житла.
Крім того, апелянт посилається на недоведеність факту вчинення перешкоди позивачеві у користуванні та проживанні в спірній квартирі. Окрім того, зазначала, що позивачем не надано належних доказів зміни відповідачем замків у вхідних дверях квартири та відсутності ключів від дверей у позивача.
Однак, апеляційний суд не бере до уваги вказані доводи апелянта, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталася до Солом`янського управління поліції ГУ НП у м. Києві із заявою про зміну замків у спірній квартирі (а.с.83). 
Також, із пояснень  ОСОБА_1 , наданих у зв`язку із поданою позивачем заявою до поліції, вбачається, що відповідач не заперечувала те, що позивач вже в черговий раз намагалася потрапити до житла. Також вважала, що позивач та її чоловік «не мають відношення до квартири, вони заволоділи Ѕ частиною квартири шахрайським шляхом» (а.с.84).
Таким чином, із матеріалів справи вбачається наявність конфлікту між співвласниками житла та вчинення перешкод зі сторони відповідача у вільному доступі ОСОБА_2 до спірної квартири, на Ѕ частини якої позивач має гарантоване законом право власності.
Апелянт наголошує, що посилання позивача на її письмові звернення до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві щодо протиправних дій відповідача не підтверджені жодними процесуальними рішеннями про притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності. 
Також звертає увагу апеляційного суду на те, що спірна квартира має дві житлові кімнати, а зазначаючи у позовній заяві про те, що з боку ОСОБА_1 позивачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою, позивач не надала до суду доказів того, що вона в передбаченому законом порядку ставила питання про визначення порядку користування спірною квартирою.
Окрім того, апелянт, обґрунтовуючи необхідність дослідження площі спірної квартири, зазначав, що судом першої інстанції не було встановлено, чи зможуть сторони користуватися рівномірно та правомірно своїми частками квартири.
За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Отже, вказаний довід апеляційний суд відхиляє, як такий, що не стосується предмету доказування, оскільки в межах даної справи позивачем вимога про встановлення порядку користування спірною квартирою не заявлялася. 
Щодо доводів апелянта про перебування в провадженні суду першої інстанції цивільної справи № 760/21604/18  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, апеляційний суд зазначає про таке.
Апелянтом не надано суду жодних доказів наявності судового рішення про визнання заповіту недійсним та його скасування. 
Таким чином, на час розгляду апеляційної скарги право власності позивача на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 не припинене та ОСОБА_2 є такою, що має гарантоване положеннями ст.ст. 361, 391 ЦК України право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні нею такого права.
Ухвалюючи рішення, колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог та вселення позивачки до спірної квартири.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва 14 лютого 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
         
        Головуючий:                                                                                          Р.В. Березовенко

        Судді:                                                                                                      О.Ф. Лапчевська

    Г.І. Мостова