Справа № 348/1854/17 
Провадження № 22-ц/4808/127/22 
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Василишин Л.В., Максюти І.О.
з участю секретаря                Петрів Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання незаконним свідоцтва про право на спадщину, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду від 28 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Грещука Р.П. у м. Надвірна,
в с т а н о в и в:
14 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . З приводу її смерті Яремчанським МВ УМВС України в Івано-Франківській області проводилось досудове розслідування по кримінальному провадженню, в результаті якого встановлено, що померла покінчила життя самогубством. 12 травня 2015 року Яремчанським МВ УМВС України в Івано-Франківській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Після смерті матері відкрилася спадщина на 4/12 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , яке належало їй згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 квітня 2013 року.
Позивач як син померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся в Надвірнянську районну державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак йому відмовлено, оскільки 24 грудня 2014 року його матір`ю було складено заповіт на ім`я ОСОБА_2 – її внучки, посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В., згідно якого вона заповіла останній все своє майно, в тому числі 4/12 частки вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
Вважає, що вказаний заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає дійсній волі спадкодавця. Так, з 11 червня 2012 року ОСОБА_4 перебувала на обліку у психіатра в Яремчанській ЦМЛ, а заповіт складено 24 грудня 2014 року. Сестрі позивача ОСОБА_5 та її дочці – відповідачу ОСОБА_2 було відомо про психічні захворювання ОСОБА_4 . Відповідач з бабусею фактично не проживала, по господарству не допомагала, не брала участі у її житті та не здійснювала догляду за нею, не надавала допомоги, не купувала для неї ліків, не провідувала у медичних закладах. Вказані обставини можуть підтвердити свідки.
Посилаючись на те, що оспорюваний заповіт суттєво впливає на його законні права та інтереси, як спадкоємця першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_4 , просив визнати вказаний заповіт недійсним, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 4/12 частки від 21 квітня 2016 року за реєстраційним №232 – незаконним.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 28 травня 2021 року відмовлено в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.
Додатковим Надвірнянського районного суду від 19 січня 22 року відмовлено в задоволенні позову щодо визнання незаконним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Брайляк Е.Я. подала апеляційну скаргу на рішення Надвірнянського районного суду від 28 травня 2021 року, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано жодного з доводів позивача, а фактично вони тільки продекларовані в рішенні. Так суд не взяв до уваги, що померла ОСОБА_4 03.05.2015 року покінчила життя самогубством. 12.05.2015 року Яремчанським МВ УМВС України в Івано-Франківській області винесено постанову про закриття кримінального провадження через відсутність події кримінального правопорушення. При цьому було встановлено, що ОСОБА_4 покінчила життя самогубством через те, що хворіла психічними захворюваннями та перебувала на обліку у психіатра у Яремчанській ЦМЛ. На підтвердження наведеного було досліджено чимало доказів, якими підтверджується, що померла дійсно хворіла та перебувала на обліку з діагнозом згідно міжнародної статистичної класифікації хворіб МКХ – 10: Делірійний (шизофреноподібний) розлад органічного генезу. Включені розлади: гострі і тимчасові психопатичні, стійкі маячні психопатичні, зумовлені наркотичними препаратами, шизофренія.
Вказує, що через психічні захворювання ОСОБА_4 була у пригніченому стані, на момент складання заповіту (грудень 2014 року) була безвольною і байдужою до життя, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Отже складання заповіту не відповідало її волі, що є достатньою підставою для визнання його недійсним. Той факт, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 перебувала у пригніченому стані, не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними підтверджується і показами допитаних в судовому засіданні свідків, яким суд не дав належної оцінки.
Оцінюючи висновок експерта від 03.02.2020 року у сукупності з іншими доказами, суд дійшов висновку, що вказаний висновок не викликає сумнівів в його правдивості, оскільки експертиза була проведена відповідною експертною установою. При цьому судом не враховано, що даний висновок не містить чіткої відповіді на те, чи могла підекспертна усвідомлювати свої дії та керувати ними, а зазначено, що це встановити не вдається. Оскільки висновок експерта не є категоричним, тобто не підтверджує той факт, що на момент складання заповіту померла ОСОБА_4 могла усвідомлювати свої дії, то є необхідність у призначенні додаткової судово-медичної експертизи.
Вважає необґрунтованим висновок суду про те, що з досліджених в судовому засіданні доказів, пояснень осіб, які беруть участь у справі, свідків, не встановлено жодних підстав вважати, що оспорюваний заповіт складено чи посвідчено з порушенням закону.
У зв`язку з наведеним просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Представник відповідача – адвокат Романишин Д.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив. Зазначив, що, як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту від 24 грудня 2014 року, при його посвідченні приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В. встановлено особу заповідача та перевірено її дієздатність. Заповіт крім власноручного підпису і власноручного напису прізвища, імені та по батькові, містить також власноручний напис ОСОБА_4 «Текст цього заповіту мною вголос прочитаний і особисто підписаний». Таким чином, спадкодавець в момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій щодо призначення своїм наступником ОСОБА_2 , а також могла ними керувати.
Вважає, що судом правильно не прийнято до уваги пояснення свідків, допитаних за ініціативою представника позивача, оскільки такий вид доказів у справах, в яких встановлюється наявність або відсутність у особи стану абсолютної неспроможності в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та/або керувати ними, в розумінні статті 78 ЦПК України є недопустимим.
На його думку суд першої інстанції дав належну оцінку висновку експерта від 03.02.2020 року та обґрунтовано дійшов висновку про спроможність ОСОБА_4 в момент складання нею спірного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Щодо клопотання про призначення додаткової експертизи, то вважає, що таке задоволенню не підлягає, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції сторона позивача не заявляла про призначення додаткової чи будь-якої іншої експертизи, а за встановлених обставин та доказів відсутні підстави для призначення експертизи в суді апеляційної інстанції.
Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта – ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Представник відповідача – адвокат Романишин Д.М. доводи апеляційної скарги заперечив, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Яблониця Яремчанського району Івано-Франківської області (а.с. 5, 79). Його батьками були ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження від 20.08.1991 року (а.с. 5, 81).
ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 78 років померла мати позивача ОСОБА_1 , а бабуся відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , що стверджується копією Свідоцтва про її смерть, виданого 11.09.2015 року відділом ДРАЦС РС Яремчанського МУЮ в Івано-Франківській області (а.с. 4).
Відповідно до заповіту від 24.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3361, копія якого долучена до матеріалів справи, спадкодавець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, яке на день її смерті виявиться їй належним, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, а також все те, що буде належати їй за законом на день її смерті та що згідно із законодавством України може бути успадковане у повному обсязі без будь-яких винятків, своїй онуці - відповідачу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Даний заповіт заповідачем прочитано та власноручно підписано (а.с. 6).
Як вбачається із довідки КП «Надвірнянський житловик» Надвірнянської міської ради №2367 від 02.11.2017 року на день смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . З нею також були зареєстровані: ОСОБА_7 1992 року народження – внучка; ОСОБА_5 1964 року народження – дочка та ОСОБА_2 1988 року народження – внучка - відповідач по даній справі (а.с. 40).
Згідно повідомлення державного нотаріуса Надвірнянської районної нотаріальної контори Войташека І.І. №02-14/779 від 21.04.2016 року в провадженні Надвірнянської районної державної нотаріальної контори перебуває спадкова справа №440/2015 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 . Позивач ОСОБА_1 31.10.2015 року подав заяву про прийняття спадщини за законом після смерті своєї мами ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 03.09.2015 року подала заяву про прийняття спадщини за заповітом. Оскільки в нотаріальну контору не поступало жодних документів про скасування заповіту, 21.04.2016 року нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю за заповітом – ОСОБА_2 (а.с. 7).
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.04.2016 року та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, номер витягу: 43675182 від 21.04.2016 року відповідач ОСОБА_2 є власником 4/12 частки будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , яке складається з «А» - житлового будинку загальною площею 84,1 кв.м., житловою площею 37 кв.м., «Б» - сараю-підвалу; «Г» гаражу; «Д» - літньої кухні; №1, №2 – огорожі, а також самовільно побудованої: «А1» - прибудови; «А2» - прибудови загальною площею 22,7 кв.м. та «Ж» - самовільно побудованого гаражу, що не входять до спадкового майна (а.с. 35-38).
Спадкування за заповітом ОСОБА_2 майна померлої ОСОБА_4 підтверджується також копією Спадкової справи №440/2015, наданою Надвірнянською районною державною нотаріальною конторою на ухвалу суду від 22.12.2018 року про витребування доказів по даній справі (а.с. 67-114).
Як вбачається з повідомлення Надвірнянської ЦРЛ №540 від 29.08.2017 року адресованого адвокату позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 1936 року народження, мешканка АДРЕСА_2 , знаходилась на обліку в психіатричному кабінеті в ЦРЛ Надвірнянського району з 11.06.2012 року. Лікувалась в Івано-Франківській ОПНЛ №3 в 2012 та 2014 роках (а.с. 13).
В подальшому згідно повідомлення КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» №81 від 02.08.2019 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканка АДРЕСА_4 , за медичною допомогою в Надвірнянську ЦРЛ не зверталася, на стаціонарному лікуванні не перебувала, на обліку в кабінеті психіатра не перебувала (а.с. 165).
За клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Брайляк Е.Я. та з метою встановлення того, чи хворіла ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 на психічну чи іншу хворобу на час складання нею 24.12.2014 року спірного заповіту на користь відповідача ОСОБА_2 та чи могла вона усвідомлювати свої дії та керувати ними, ухвалою суду 17.07.2019 року було призначено по даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3, а саме: психіатру Михайлів Н.П., попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. На вирішення посмертної судово-психіатричної експертизи постановлено наступні запитання: 1. Чи хворіла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та на день своєї смерті проживала в АДРЕСА_4 , на психічну чи іншу хворобу, що могло вплинути на її здоров`я станом на час складання нею заповіту 24.12.2014 року на користь ОСОБА_2 ? 2. Чи могла вона з урахуванням свого стану здоров`я на час підписання вказаного заповіту від 24.12.2014 року розуміти значення своїх дій та керувати ними? 3. Чи хворіла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та на день своєї смерті проживала в АДРЕСА_4 на психічну чи іншу хворобу, що могло вплинути на її здоров`я станом на час складання нею заповіту від 14.08.2012 року на користь ОСОБА_1 ? 4. Чи могла вона з урахуванням свого стану здоров`я на час підписання вказаного заповіту від 14.08.2012 року розуміти значення своїх дій та керувати ними? 5. Якщо ОСОБА_4 хворіла на психічну чи іншу хворобу, що могло вплинути на її здоров`я на час складення вищевказаних заповітів, то якою давністю є її захворювання і чи за виставленими діагнозами лікарів така хвороба є тривалим перебігом? (а.с. 157).
Висновком судово-психіатричного експерта №23/2020 ОСОБА_8 КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» встановлено, що підекспетрна ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та на день своєї смерті проживала в АДРЕСА_4 , за життя хворіла на психічну хворобу – органічний маячний розлад, що згідно МКХ-10 F 06.2. Визначити, чи дане захворювання впливало на її здоров`я та чи здатна ОСОБА_4 станом на час складання нею заповіту – 24.12.2014 року на користь ОСОБА_2 усвідомлювати свої дії та керувати ними, не вдається. Вищезазначене захворювання вперше діагностовано в червні 2012 року, має рецидивуючий перебіг. ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та на день своєї смерті проживала в АДРЕСА_4 , за життя хворіла на психічну хворобу – органічний маячний розлад, що згідно МКХ-10 F 06.2. Визначити, чи дане захворювання впливало на її здоров`я та чи здатна ОСОБА_4 станом на час складання нею заповіту – 14.08.2012 року на користь ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії та керувати ними, не вдається (а.с. 176-182).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено жодних підстав вважати, що оспорюваний заповіт складено чи посвідчено з порушенням вимог закону. Зокрема, заповіт посвідчений уповноваженою на те особою, тобто особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та процедури посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Сам по собі факт наявності у заповідача низки захворювань не є достатнім доказом її абсолютної неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні оспорюваного заповіту, тому відповідно не спростовує презумпцію психічного здоров`я заповідача.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.
Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Заінтересованими особи, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Як роз`яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).
Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Така ж правова позиція висвітлена в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування».
За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9цс12, від 28 вересня 2016 року №6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року №61-5896св18.
Висновком судово-психіатричного експерта №23/2020 Михайлів Н.П. КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» встановлено, що підекспетрна ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та на день своєї смерті проживала в АДРЕСА_4 , за життя хворіла на психічну хворобу – органічний маячний розлад, що згідно МКХ-10 F 06.2. Визначити, чи дане захворювання впливало на її здоров`я та чи здатна ОСОБА_4 станом на час складання нею заповіту – 24.12.2014 року на користь ОСОБА_2 усвідомлювати свої дії та керувати ними, не вдається. Вищезазначене захворювання вперше діагностовано в червні 2012 року (а.с. 176-182).
Оцінюючи вказаний висновок експерта у сукупності з іншими доказами, суд першої інстанції вірно вважав, що такий не викликає сумнівів в його правдивості, оскільки експертиза проведена відповідною експертною установою, яка обрана за взаємною згодою сторін, за ухвалою суду, постановленою на задоволення клопотання представника позивача, для проведення експертизи були надані матеріали цивільної справи №348/1854/17, медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_4 №2389/12, медична картка стаціонарного хворого ОСОБА_4 №2228/14, медична картка стаціонарного хворого ОСОБА_4 №1865/12 (а.с. 167). Висновок експертизи стосується стану ОСОБА_4 саме на момент складання і підписання нею заповіту 24.12.2014 року та узгоджується з іншими доказами по справі.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що місцевим судом не враховано, що висновок судово-психіатричної експертизи не містить чіткої відповіді, чи могла підекспертна усвідомлювати свої дії та керувати ними, колегія суддів виходить з наступного.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).
У частині першій статті 103 ЦПК України визначено сукупність умов, за яких суд призначає експертизу у справі, зокрема, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).
Тобто психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом при встановленні спірних обставин.
Разом з тим, у суді апеляційної інстанції було допитано судово-психіатричного експерта ОСОБА_8 , яка повністю підтвердила дані висновку експертизи та зазначила, що за відсутності медичної карти амбулаторного хворого психіатричного кабінету та медичної карти амбулаторного хворого територіальної поліклініки, а також враховуючи суперечливі дані про спостереження психіатром за місцем проживання, нічого не відомо про стан підекспертної поза психіатричним стаціонаром, а особливо у періоди часу, що цікавить суд (14.08.2012 року та 24.12.2014 року). Тому за відсутності вказаної медичної документації визначити, в якому стані перебувала ОСОБА_4 на період часу, що відноситься до підписання нею заповітів та визначити її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними на той час не представляється можливим. Однак з представлених судом на огляд експертам матеріалів було встановлено, що під впливом назначеного лікування у ОСОБА_4 при виписці 12.08.2014 року відмічалась позитивна динаміка – редукція психотичної (маячної) симптоматики, нормалізувались поведінка, емоції, відновлювались критичні здібності; виписувалась з покращенням стану, впорядкованою поведінкою, емоційно врівноваженою. Когнітивні функції хворої в останні роки життя не описувались, тільки відмічалось при виписках з стаціонару деяке зниження інтелектуально-мнестичних функцій та часткова або відновлена критичність.
З огляду на надані пояснення експерта представник апелянта – ОСОБА_3 не підтримала свого клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно взяв до уваги Висновок судово-психіатричного експерта №23/2020, який не визнаний неповним або неясним, тому є належним та допустимим доказом у справі.
Позивачем не доведено абсолютну неспроможність ОСОБА_4 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому заповіт не можна визнати недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України.
Також місцевий суд з досліджених в судовому засіданні доказів, пояснень осіб, які беруть участь у справі, свідків, не встановлено жодних підстав вважати, що оспорюваний заповіт складено чи посвідчено з порушенням вимог закону. Зокрема, такий посвідчений уповноваженою на те особою, тобто особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та процедури посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
А з огляду на відмову у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним, не підлягала до задоволення і вимога про визнання незаконним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Враховуючи наведене, суд правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про необґрунтованість висновку суду про те, що з досліджених в судовому засіданні доказів, пояснень осіб, які беруть участь у справі, свідків, не встановлено жодних підстав вважати, що оспорюваний заповіт складено чи посвідчено з порушенням закону, є голослівними та нічим не підтвердженими.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Надвірнянського районного суду від 28 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
                                                                       І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 16 вересня 2022 року.