ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7476/22 Справа № 201/5795/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Барильської А. П.,
суддів: Деркач Н. М., Ткаченко І. Ю.,
секретар судового засідання — Астатурян А. В.,

сторони:
позивачі — ОСОБА_1 
відповідач — ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, -
ВСТАНОВИВ:
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності.
Позов обґрунтований тим, що позивачу на праві власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач була дружиною позивача, вселилася в належний йому будинок та проживала в ньому як член сім`ї позивача. На цей час між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки та відповідач перешкоджає позивачу користуватися належним йому будинком. Позивач має доступ до певних приміщень будинку, до інших відповідач його не пускає. При спробі зайти в іншу частину будинку відповідач вчиняє сварки, викликає поліцію, звинувачує позивача в фізичному та психологічному насильстві щодо неї, тощо. Позивач не може домовитися щодо даного питання мирним шляхом.
На підставі зазначеного ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди в здійсненні права власності шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 забезпечити позивачу ОСОБА_1 вільний доступ до всіх приміщень житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 . Задоволено. Усунуто перешкоди в здійсненні права власності шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ до всіх приміщень житлового будинку, господарських будівель домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , а також вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що постійна піддається домашньому насиллю з боку відповідача, а тому змушена зачиняти двері своєї кімнати.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 зазначив, що позивач є єдиним власником будинку, де проживає разом з відповідачем, між сторонами відсутня будь яка домовленість щодо користування будинком, твердження апелянта щодо постійного домашнього насилля з боку позивача немає ніякого відношення для вирішення спору до даній справі, а тому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року скасувано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, позивачу на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: 20/100 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, 80/100 частин - на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 27.03.2003 року, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. (а.с. 7-8)
З 07 лютого 1975 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
Сімейні відносини між подружжям з 2017 року були припинені, що не оспорюється сторонами. 
Позивач та відповідач проживають разом в спірному будинку, порядок користування даним будинком між сторонами не визначений. 
Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначає, що відповідач чинить йому перешкоди щодо користуванням належним йому майном, перешкоджає вільному доступу до всіх приміщень будинку. 
Відповідач по справі у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заперечувала того факту, що позивач не має можливості потрапити до всіх приміщень вказаного домоволодіння, оскільки відповідач змушена закривати двері своєї кімнати ванної кімнати на замо, задля збереження життя та здоров`я, у зв`язку з протиправними діями позивача. Оскільки, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 постійно влаштовує сварки, вчиняє щодо відповідача дії психологічного та фізичного насильства, погрожуючи фізичною розправою. У зв`язку з чим, відповідач неодноразово зверталася до правоохоронних органів, та за результатом звернень відповідача у відношенні позивача ОСОБА_1 за вчинення домашнього насильства були складені адміністративні матеріали на підставі частини першої статті 173-2 КУпАП України, а також до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України. Так, постановами Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2020 року у справах № 201/4824/20, № 201/4822/20 та постановами цього ж суду від 23 вересня 2020 року у справах № 201/9136/20 та №201/9128/20 ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першої статті 173-2 КУпАП України. Крім, того в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходяться матеріали об`єднаного кримінального провадження, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020040650001234 від 12 червня 2020 року та за № 12020040650001793 від 21 жовтня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України на підставі яких призначено судовий розгляд. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
За вимогами ст.ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя (пункт 2 частини другої статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь
Діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (пункт 1 частини першої статті 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах – від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини», пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії», заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine) (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Зважаючи на те, що позивач після 19.10.2020 року, тобто більше двох років, не вчиняв відносно позивача домашнього насильства, що підтверджується наданою у судовому засідання представником позивача інформацією та перевіреною судом, а саме:
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.05.2020 року у справі № 201/4824/20 визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, на підставі ст. 22 КУпАП звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, обмежившись усним зауваженням;
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11.06.2020 року у справі № 201/5236/20 визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень, а також стягнуто судовий збір. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.12.2020 року вищезазначену постанову скасовано та закрито провадження на підставі пункту 8 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з наявністю по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не скасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення;
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19.10.2022 року у справі № 201/4824/20 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у відношенні ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення;
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15.06.2020 року у справі № 201/5234/20 про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.185 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення;
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.05.2020 року у справі № 201/4822/20 визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 173-2 КУпАП., на підставі ст. 22 КУпАП звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням та провадження по справі закрито;
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська  від 23.09.2020  року у справі № 201/9136/20 визнано ОСОБА_1  винуватим  у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу 170 гривень 
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23.09.2020 року у справі № 201/9136/20 визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та наклаено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 (сто сімдесят) гривень;
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.06.2020 року у справі № 201/5486/20 про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження закрито, у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення;
- постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17.07.2020 року у справі № 201/5237/20 Визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, на підставі ст. 22 КУпАП звільнено останього від адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП за малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням та провадження по справі закрито.
Окрім цього, зважаючи на те, що  ОСОБА_1 євласником будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між сторонами не визначено порядок користування зазначеним будинком, наданими доказами підтверджено той факт, що відносно відповідача останні два роки з боку позивача не здійснюються будь-які дії фізичного та психологічного характеру, а тому колегія суддів вважає що викладені доводи в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу. 
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясувавши всі обставини справи, ухвалив обґрунтоване рішення. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення, а рішення суду підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
         Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 13 грудня 2022 року.

Головуючий: суддя А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач
                                                                
                                         І. Ю. Ткаченко