КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                          Справа 760/25822/21
                                     Апеляційне провадження № 22-ц/824/9906/2022
                                                                                                                     
П О С Т А Н О В А
Іменем      України
 
26 жовтня 2022 року                                                                                  м. Київ
 Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря              Мороз Н.В.,
 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Усатової І.А. в м. Київ 15 червня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та встановлення факту роздільного проживання подружжя, просив встановити факт роздільного проживання подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період зареєстрованого шлюбу з 01 лютого 2021 року до дати розірвання шлюбу, розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано 28 листопада 2012 року, актовий запис № 3160, покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 перебуває з відповідачем у шлюбі з 28 листопада 2012 року, в шлюбі подружжя має двох синів: ОСОБА_3 , 2013 року народження, та ОСОБА_4 , 2019 року народження. З 01 лютого 2021 року шлюбні стосунки припинено, вони проживають окремо, що підтверджується в зверненнях відповідача до різних державних органів, зокрема в заяві від 26 липня 2021 року до Служби у справах дітей Солом?янської районної державної адміністрації в м. Києві. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім?ю, за його переконанням, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини з позивачем немає, перебування у шлюбі суперечить інтересам кожного з них.
Позивач звертався до відповідача з пропозицією мирного урегулювання розлучення, та звернення до суду в порядку окремого провадження за спільною заявою подружжя, однак сторони не змогли домовитись щодо умов нотаріального договору, укладання якого є необхідною законодавчо визначеною передумовою для такого порядку розгляду справ.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року роз`єднано у самостійні провадження вимоги позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та встановлення факту роздільного проживання подружжя та виділено в самостійне провадження вимоги позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту роздільного проживання подружжя.
            
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28 листопада 2012 року, розірвано. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь судовий збір у розмірі 908,00 грн.
 
Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що фактично розгляд даного спору відбувся без її відома та участі, про наявність рішення вона дізналася 14 липня 2022 року від сторонніх осіб.
Вказувала, що у позові про розірвання шлюбу зазначено про відсутність спору щодо місця проживання малолітніх дітей і що питання стосовно аліментних зобов`язань врегульовані в позасудовому порядку, при цьому позивачем приховано від суду, що ОСОБА_2 не погоджується з визначенням місця проживання дітей з відповідачем та оскаржив розпорядження Солом?янської районної в м. Києві державної адміністрації № 576 від 09 вересня 2021 року про визначення місця проживання малолітніх дітей в судовому порядку. Суд першої інстанції, розглядаючи позов про розірвання шлюбу, достеменно знав про наявність спору про визначення місця проживання дітей, оскільки ця справа розглядається тим же суддею. Крім того, в провадженні суду перебуває позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів.
Наголошувала, що суд першої інстанції достеменно усвідомлював, що розглядає спір про розірвання шлюбу без повідомлення відповідача та без отримання її думки.
Вважала, що на конверті, в якому було направлено копію ухвали про відкриття провадження, працівниками суду або представником позивача умисно дописано від руки «судове повідомлення», щоб лист в поштовому відділенні зберігався не довше трьох днів і щоб збільшити шанси на те, що відповідач не буде повідомлений про розгляд справи.
Вказувала на недостовірність інформації, зазначеної на поштовому відправленні, направленому судом на її ім?я і повернутому до суду, про відсутність адресата за вказаною адресою.
Зазначала, що судом не було вжито жодних заходів для примирення подружжя, незважаючи на наявність двох дітей, молодшому з яких не виповнилося трьох років.
Не погоджувалася з висновками суду першої інстанції, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім?ї, оскільки сторони в судове засідання не викликалися і суд ці обставини не міг перевірити.
Наголошувала, що підстави і причини того, що ОСОБА_2 подав позов про розірвання шлюбу, були і залишаються не встановленими, оскільки в позові він їх не вказав, а суд не намагався їх встановити.
 
Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив поновити йому строк для подання відзиву, посилаючись на те, що копію апеляційної скарги з додатками позивачем було отримано 21 вересня 2022 року, а представником позивача на електронну пошту 22 вересня 2022 року.
 
Зазначені причини поновлення строку для подання відзиву апеляційний суд вважає обґрунтованими та продовжує строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
 
У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга не містять жодних підтверджень порушення судом першої інстанції вимог цивільного процесуального законодавства.
Вказував, що в позовній заяві не згадується ані про місце проживання малолітніх дітей сторін, ані про аліментні зобов`язання ОСОБА_2 .
Оскарження ОСОБА_2 розпорядження щодо місця проживання дітей жодним чином не впливає на його бажання розірвати шлюб з ОСОБА_1 та не є перешкодою для цього. 
Зазначив, що в рамках справи № 760/26698/21 за позовом ОСОБА_1 він визнав позовну вимогу щодо визначення місця проживання дітей з ОСОБА_1 , а по справі № 760/25599/21 за позовом ОСОБА_2 до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження він подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду в зв`язку з втратою актуальності. Також рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року в справі № 760/19883/21 було визначено розмір аліментів, які стягуються з нього, а тому на момент ухвалення оскаржуваного рішення це питання також було вирішене.
Вказував, що ухвала про відкриття провадження разом з позовною заявою направлялись ОСОБА_1 двічі, 19 січня та 11 травня 2022 року, в обох випадках вказані листи нею не отримувались та після спливу часу їх зберігання повертались до суду без вручення. ОСОБА_2 розраховував, що його позовну заяву буде розглянуто судом не пізніше кінця січня 2022 року, однак рішення ухвалене 15 червня 2022 року, що й так вийшло за межі всіх визначених процесуальних строків.
Наголошував, що ухвала про відкриття провадження від 01 грудня 2021 року є судовим повідомленням в сенсі ст. 128 ЦПК України і будь-які порушення при її направленні були відсутні.
Зазначив, що у позовній заяві ним було чітко зазначено, що він просить суд не надавати сторонам строк на примирення. Ця його позиція була незмінною протягом 10 місяців з моменту звернення до суду, а тому якщо за цей строк у нього не змінилося рішення, то це повністю підтверджує його дійсні наміри. Також 29 липня 2022 року він уклав шлюб з ОСОБА_6 , з якою на цей момент проживав спільно більше року, а тому будь-яких сумнівів щодо його бажання розривати шлюб з ОСОБА_1 бути не могло. Також у позові ним чітко зазначені причини його бажання розірвати шлюб з ОСОБА_1 . Проживання сторін у шлюбі 10 років та наявність у них двох дітей жодним чином не може унеможливлювати бажання ОСОБА_2 цей шлюб розірвати та ці обставини не можуть бути перешкодою для цього.
Звертав увагу, що самою ОСОБА_1 було подано до Солом`янського районного суду м. Києва позов про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, а відтак вона і сама бажала розірвати шлюб з ОСОБА_2 , а тому в оскарженні нею рішення від 15 червня 2022 року відсутній будь-який сенс. 01 серпня 2022 року під час розгляду судом цієї справи ухвалою суду позовну вимогу про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 було залишено без розгляду через наявність у провадженні цього ж суду справи про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. У заяві ОСОБА_1 від 26 липня 2021 року, копія якої була додана до позовної заяви, було вказано причини, з яких припинились їх шлюбні відносини, що спростовує твердження ОСОБА_1 про те, що судом не було встановлено дійсні причини позову про розірвання шлюбу, а також підтверджує як дійсне бажання ОСОБА_2 розірвати шлюб, так і наявність цього бажання у ОСОБА_1 .
Вказував, що він реалізував своє право на розірвання шлюбу та на укладення наступного шлюбу, а тому будь-який вплив на нього з боку як ОСОБА_1 , так і з боку суду щодо примусу подальшого перебування в шлюбі з ОСОБА_1 буде порушувати його права та є недопустимим.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе, шлюб сторін носить формальний характер, а тому в частині розірвання шлюбу позов підлягає задоволенню.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 листопада 2012 року, зареєстрованому Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 3160 (а. с. 14) та є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12 - 13).
На а. с. 15 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 до служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 липня 2021 року, в якій ОСОБА_1 просить визначити місце проживання дітей з нею; причини звернення та факти, які підтверджують пріоритетність залишення дітей на проживання з нею, зазначені нею в додатках до цієї заяви.
На а. с. 16 - 18 знаходиться додаток № 1 до заяви під назвою "Причина звернення та факти, які підтверджують пріоритетність залишення дітей на проживання з заявником" від 26 липня 2021 року.
 Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
До відзиву на апеляційну скаргу позивачем надано нові докази, а саме копію клопотання до Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року в справі № 760/25599/21 про залишення позовної заяви без розгляду; копію відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 від 16 червня 2022 року в справі № 760/26698/21 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів; копію рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року в справі № 760/19883/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей; копію свідоцтва про шлюб, укладеного ОСОБА_2 з ОСОБА_6 29 липня 2022 року.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
При цьому апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), а саме, встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені на час підписання довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обгрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.
В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Оскільки частина нових письмових доказів, якими сторони обґрунтовують свої доводи, не існувала станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції і ці документи були виготовлені пізніше, вони не можуть бути прийняті апеляційним судом.
Щодо інших доказів, позивачем не надано доказів неможливості подання їх до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від нього, разом із позовом та під час розгляду справи судом першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що з лютого 2021 року шлюбні стосунки між сторонами припинено, вони проживають окремо, мають діаметрально протилежні погляди та шлюб та сім`ю, за його переконанням, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, перебування в шлюбі суперечить інтересам кожного з них. Просив строк на примирення не надавати.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
 
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
 
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
 
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
 
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
 
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
 
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
 
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
 
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
 
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
 
За таких обставин висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивача.
 
Судом першої інстанції з`ясовано узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до припущень наявності взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.
 
У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
 
Апеляційний суд враховує, що з вересня 2021 року з моменту пред`явлення позову і станом на день розгляду апеляційної скарги позивач не змінив свого наміру щодо розірвання шлюбу, що вбачається із відзиву на апеляційну скаргу, а також безпосередньо в позові просив не надавати строк для примирення, відтак суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невжиття судом першої інстанції заходів для примирення сторін.
 
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловив.
 
А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_2 не відповідає його інтересам.
 
Доводи апеляційної скарги, що у позові про розірвання шлюбу зазначено про відсутність спору щодо місця проживання малолітніх дітей і що питання стосовно аліментних зобов`язань врегульовані в позасудовому порядку, хоча позивачем оскаржується в суді розпорядження Солом?янської районної в м. Києві державної адміністрації № 576 від 09 вересня 2021 року про визначення місця проживання малолітніх дітей, а самою ОСОБА_1 подано позов про стягнення аліментів, є неспроможними та спростовуються змістом самого позову, в якому ОСОБА_2 зазначив лише про відсутність майнового спору щодо об`єктів спільної власності.
 
Апеляційний суд також враховує, що наявність невирішених судових спорів щодо визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів сама по собі не перешкоджає розгляду по суті позову про розірвання шлюбу.
 
Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що причини подання ОСОБА_2 позов про розірвання шлюбу, були і залишаються не встановленими, оскільки в позові він їх не вказав, з огляду на те, що безпосередньо в позовній заяві такі причини ОСОБА_2 зазначені - припинення шлюбних стосунків з 2021 року, наявність у сторін діаметрально різних поглядів на шлюб та сім`ю, відсутність сенсу підтримувати сімейні відносини, невідповідність подальшого перебування в шлюбі інтересам обох сторін.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції розглянуто спір про розірвання шлюбу без отримання думки відповідача, без виклику сторін і без перевірки обставин, чи дійсно за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім?ї, з огляду на наявність в матеріалах справи копії заяви відповідача ОСОБА_1 на адресу служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 липня 2021 року, в якій ОСОБА_1 сама зазначає, що перебуваючи в шлюбі, вони з чоловіком проживають окремо, між ними не досягнуто спільної згоди щодо визначення місця проживання дітей; на даний час вона разом з дітьми зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 . В зв`язку з відсутністю взаєморозуміння та поваги, значним розходженням поглядів на зміст сімейних відносин та різним розумінням сімейних прав та обов`язків з точки зору ведення господарства та виховання дітей, чоловік в лютому 2021 року виїхав з квартири, де проживав разом з нею та дітьми, тим самим змінивши своє місце проживання, став проживати окремо від сім`ї в орендованій квартирі; за період з лютого по липень 2021 року чоловік вже двічі змінив своє місце проживання і за наявною у заявника інформацією, на даний час проживає з іншою жінкою (а. с. 16 - 18), що повністю підтверджує висновки суду першої інстанції про те, що подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе, а шлюб носить формальний характер.
 
Крім того, відповідач в апеляційній скарзі посилалася на розгляд справи у її відсутності, без повідомлення належним чином про час і дату розгляду справи.
Перевіряючи зазначені обставини, апеляційний суд враховує, що розгляд даної справи про розірвання шлюбу здійснено судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, що відповідає положенням ч. 4 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, а відтак судом правомірно не здійснювалося повідомлення сторін про дату, час і мiсце засідання суду.
 
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду лише у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим, однак в даному випадку апеляційним судом таких обставин не встановлено.
 
Апеляційний суд враховує, що копія ухвали про відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження від 01 грудня 2021 року направлена відповідачу ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 супровідним листом від 19 січня 2022 року і повернута до суду з відміткою причин повернення "за закінченням терміну зберігання" (а. с. 57), повторно направлено супровідним листом від 11 травня 2022 року і повернута до суду 20 травня 2022 року з відмітками причин повернення "за закінченням терміну зберігання" та "адресат відсутній за вказаною адресою" (а. с. 59).
 
Разом із тим, дані обставини з огляду на положення ч. 4 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України самі по собі не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, передбаченою п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, а відповідачем не надано доказів, що це призвело до неправильного вирішення справи, оскільки жоден із доводів апеляційної скарги не спростовує висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та розірвання шлюбу.
 
Апеляційний суд враховує, що посилаючись на недостовірність відомостей щодо відсутності її за поштовою адресою АДРЕСА_1 та помилковість повернення поштового відправлення з цих підстав, відповідач не надала доказів звернення до Укрпошти з відповідною скаргою на дії працівників даного відділення.
 
Доводи апеляційної скарги, що працівниками суду або представником позивача на конверті, в якому знаходилася копія ухвали про відкриття провадження та позовної заяви ОСОБА_2 , було навмисно дописано "судове повідомлення" для того, щоб збільшити шанси неотримання відповідачем даного відправлення, є нічим не підтвердженими припущеннями та відхиляються апеляційним судом.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні,  питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий:                                                                                      Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                  Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.