Ухвала
 
24 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 161/4107/22
провадження № 61-10038ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у справі за позовом Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2022 року Державне комунальне підприємство «Луцьктепло» (далі - ДКП «Луцьктепло») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача в межах строку позовної давності заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з січня 2019 року по січень 2022 року в розмірі 36 545 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДКП «Луцьктепло» заборгованість за надані послуги по теплопостачанню в сумі 36 545 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДКП «Луцьктепло» 2481 грн судового збору.
Постановою Волинського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2022 року в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Витрати ДКП «Луцьктепло» зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2481 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В решті рішення суду залишено без змін.
Вказано, що постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
11 жовтня 2022 року  ОСОБА_1  надіслав до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати повністю на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2022 року, частково скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 21 вересня                 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на                  01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Ціна позову в даній справі становить 36 545 грн, яка станом на 01 січня               2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481*100=248 100 грн).
 
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, щодо порядку обчислення початку і закінчення строку позовної давності у наявних правовідносинах, необхідність фіксування цих правовідносин у письмовому договорі, питання зворотної дії в часі, закону, який посилює цивільно-правову відповідальність однієї з сторін по справі, питання можливості застосування норм відміненої, на час винесення рішення Постанови Кабінету Міністрів України, питання моменту звернення Апеляційного Суду до Верховного Суду для вирішення питання про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності Закону, вирішення питання про Конституційність якого належить до юрисдикції КСУ, і застосування статей Конституції України як норми прямої дії, а також тлумачення норм ЦПК України: частини 1, 2 статті 229 ЦПК України щодо повноти оголошення суддею матеріалів справи; тлумачення частини 1,4 статті 177 ЦПК України щодо прикладення до позовної заяви копій усіх документів без виключення та частини 7 статті 177 ЦПК України щодо застосування цієї норми відносно представника позивача, юридичної особи. Вищевказані питання віршуються різними судами по різному та потребують додаткового тлумачення суддями Верховного Суд.
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав вважати, що наведені заявником підстави є такими, що розгляд саме цієї справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної правозастосовчої практики, та зводяться до його незгоди з оцінкою зібраних судами у справі доказів і встановлених обставин та особистого тлумачення ним норм матеріального права.
Крім того, у чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 також зазначено, що дана справа становить значний суспільний інтерес оскільки споживачем послуг з теплопостачання є майже кожен громадянин України. Виняткове значення для заявника полягає в тому, що оскаржувані рішення суттєво погіршують його матеріальне становище на невизначений термін та провокують пред`явлення позивачем у майбутньому аналогічних, безпідставних позовів.
Верховний Суд зазначає, що «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Значний суспільний інтерес у справі означає, що предмет спору стосується питання загальнодержавного значення, як визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи. Предмет спору не стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно виняткового значення справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Аналіз наведених заявником у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що дана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода із рішенням судів попередніх інстанцій не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для заявника внаслідок прийняття такого судового рішення.
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих.
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Разом із тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у справі за позовом Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:	Є. В. Коротенко  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	М. Ю. Тітов