КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 357/1877/22	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7900/2022	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Бондаренко О.В.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.	 	
 
20 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Семенюк Т.А.
Суддів: Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.,
при секретарі - Стешенко М.В., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою Білоцерківської міської ради наухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2022 року в справі за позовом Білоцерківської міської ради  до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Малоєрчівської сільської ради Сквирського району Київської області Гузя Андрія Григоровича про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав власності, припинення права власності, закриття розділу в державному реєстрі речових прав,-
 
В С ТА Н О В И В :
 
У лютому 2022 року Білоцерківська міська рада звернулась до суду першої інстанції із даним позовом, в якому просила скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний №1991919032103, припинивши право власності на цей об`єкт в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та закрити відповідний розділ в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, стягнути судові витрати з відповідачів на користь виконавчого комітету Білоцерківської міської ради в особі Білоцерківської міської ради.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2022 року у відкритті провадження відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, міський голова Білоцерківської міської ради Дикий Г.А.подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що звертаючись з даним позовом позивач виходив з того, ОСОБА_1 набув права власності на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не як ФОП, а як фізична особа ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженняоб`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Крім цього, вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що спір стосується земельної ділянки яка була надана для здійснення підприємницькою діяльність ОСОБА_1 , оскільки позовна вимога по справі не стосуються господарської діяльності на земельній ділянці наданої ФОП ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, спір стосується скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, яке зареєстроване на відповідача, як на фізичну особу. Зазначив, що той факт, що майно (тимчасова споруда) розташована і зареєстрована як об`єкт нерухомості на земельній ділянці комунальної форми власності, щодо якої встановлено земельний сервітут з відповідачем є лише обставиною справи.
На думку апелянта, вирішуючи питання про розмежування юрисдикції, суд повинен був звертати увагу на предмет спору, пов`язані з ним майнові права та обґрунтування позову, оскільки  позивач вважає, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідачів, наслідком яких стало зареєстроване речове право на тимчасову споруду - об`єкт цивільних відносин в Державному реєстрі речових прав.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що відповідно до пп. 1.20 п. 1 рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 12 квітня 2012 року №542-24-VI«Про укладення договорів на встановлення особистих строкових сервітутів» вирішено протягом 4-х місяців укласти договір про встановлення особистого строкового сервітуту з ФОП ОСОБА_1 під розміщення павільйону в АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0070 га, строком на три роки, за рахунок земель населеного пункту міста Біла Церква. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення 13.06.2012 між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідного договору. 
20 серпня 2015 року Білоцерківського міською радою було прийнято рішення № 1537-78- VI«Про укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту», яким пролонговано попередній строковий сервітут, адже згідно п. 1.6. цього рішення ФОП ОСОБА_1 під розміщення павільйону в АДРЕСА_2 , було надано земельну ділянку загальною площею 0,0070 га, строком на 5 (п`ять) років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.
Також, 20 червня 2012 року Управлінням містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради ОСОБА_1 видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності щодо групи ТС (кіоск, павільйон) по  АДРЕСА_3 та павільйон № НОМЕР_1 по продажу промислових товарів, 30 кв.м. виданий 20 червня 2012 року, а потім продовжений до 19 серпня 2020 року.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 16 грудня 2019 року державним реєстратором Малоєрчиківської сільської ради Сквирського району Київської області Гузь А.Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано право власності за ОСОБА_1 нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 54,9 кв.м, рік побудови 1991 за адресою АДРЕСА_2 .
Отже, ФОП ОСОБА_1 для обслуговування павільйону з продажу промислових товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , була надана земельна ділянка, загальною площею 0,0070 га та даний павільйон використовується ним для здійснення підприємницької діяльності.
Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця з 04.10.2006 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та відомостей про припинення його підприємницької діяльності станом на дату звернення з позовом немає.
Відмовляючи у відкриті провадження суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі виник за участю суб`єктів господарювання з метою здійснення підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці, належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції  не погоджується, з огляду на наступне.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі- Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно достатті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені встатті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннямистатті 20 цього Кодексу(як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК Українив редакціїЗакону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України,ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
З огляду на положення частини першоїстатті 20 ГПК України, а також статей4,45цьогоКодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.
Відповідно до положень частини першоїстатті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних індивідуальних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, те, що суб`єктний склад такого спору включає, як правило, фізичну особу, яка є стороною цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин (стаття 19 ЦПК України).
Разом з тим, відповідно до положень пунктів 3, 6 та 13 частини першоїстатті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;та вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.
Аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку, що критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів.
До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 26 травня 2020 рокуу справі № 908/299/18(провадження № 12-136гс19);від 19 травня 2020 року у справі №910/23028/17 (провадження № 12-286гс18); від 28 січня 2020 рокуу справі № 50/311-б(провадження № 12-143гс19).
Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, Білоцерківська міська рада визначила, що позовною вимогою є скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний: 1991919032103, припинивши право власності на цей об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та закрити відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності нанерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна,  ОСОБА_1 набув права власності на об`єкт нерухомого майна літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 54,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 не як фізична особа-підприємець, а як фізична особа.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які спори, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний спір стосується земельної ділянки яка була надана для здійснення підприємницькою діяльністю ОСОБА_1 , оскільки спір стосується скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, яке зареєстроване на відповідача, як на фізичну особу. 
При цьому, на стадії відкриття провадження у справі, суд має надавати оцінку доказам, які додані позивачем до матеріалів позовної заяви виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог ЦПК України, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору.
Зважаючи на помилковість висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, які не відповідають матеріалам справи, колегія суддів вважає, що в силу ст. 379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради - задовольнити.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2022 року - скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлено 23 вересня 2022 року.

Головуючий  

Судді