Справа № 462/7642/21                                Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/1267/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       27 вересня 2022 року                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І., 
з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника –
ОСОБА_2 , представника відповідача – 
ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення,
         
в с т а н о в и в:
21 жовтня 2021 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом, в якому просила скасувати наказ директора з управління персоналом Дирекції управління персоналом приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі – ПрАТ НЕК «Укренерго») від 22.09.2021 року №1352-к про її звільнення, як незаконний, поновити її на роботі на посаді керівника організаційно-технічної групи відділу організації технічної діяльності Департаменту організації праці та управління винагородами Дирекції управління персоналом ПрАТ НЕК «Укренерго», стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та належну їй, згідно колективного договору, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021 рік. 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що наказом директора з управління персоналом Дирекції управління персоналом ПрАТ НЕК «Укренерго» від 22.09.2021 року №1352-к, з 23.09.2021 року її звільнено з роботи з посади керівника організаційно-технічної групи відділу організації технічної діяльності Департаменту організації праці та управління винагородами Дирекції управління персоналом, згідно з п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.
Вважає, що у її випадку, переведення в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією не відбувалось, оскільки виробничий підрозділ (далі – ВП) «Західна енергетична система» НЕК «Укренерго», в якому у неї знаходилось робоче місце, залишився за тією ж адресою: АДРЕСА_1 , проте, їй запропонували підписати заяву  про відмову від продовження роботи у м. Києві по вул. Симона Петлюри, 25, у зв`язку із зміною істотних умов праці, що, по суті, є переведенням на роботу в іншу місцевість. 
Зазначає, що відмова від переїзду на роботу в іншу місцевість зумовлена тим, що у неї є двоє дітей, одній з яких іще не виповнилось шість років, а тому це пояснює неможливість її переїзду в іншу місцевість. 
Позивач вважає, що роботодавцем могли бути збережені колишні умови праці, однак, на її переконання, таке звільнення свідчить про намагання відповідача звільнити її з роботи у будь-який спосіб.
Окрім того, зазначає, що згідно умов колективного договору, вона мала право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середнього заробітку при оформленні щорічної відпустки на 14 календарних днів протягом поточного року, однак, це право було порушене відповідачем.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вказує, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не враховано її доводи про те, що під час подання заяви роботодавець не хотів її вислухати та чинив на неї тиск з метою підписання запропонованого ним тексту заяви, тому вона вважала за необхідне у заяві написати причину, по якій не може переїжджати у м. Київ, оскільки має двох дітей, одна з яких не досягла шестирічного віку.
Вважає, що суд неправильно оцінив наказ НЕК «Укренерго» від 30.06.2021 року №363 «Про зміну істотних умов праці», оскільки у ньому чітко не вказана підстава для звільнення.
На переконання апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги її посилання на те, що відокремлений підрозділ «Західна енергетична система» НЕК «Укренерго» залишився за адресою АДРЕСА_1 , а тому її колишні умови праці могли бути збережені.
Вказує, що суд не дав належної правової оцінки доказам на підтвердження тієї обставини, що її намагалися звільнити у квітні 2021 року з недотриманням роботодавцем чинного законодавства.
Помилковими апелянт вважає висновки суду і в частині застосування до спірних правовідносин положень статті 21 Закону України «Про відпустки».
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта. 
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до пункту 6 частини першої  статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці – систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших, працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці. Якщо колишні (попередні) істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи на нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ч.1 ст.36 цього Кодексу.
Припинення трудового договору за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9).
Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, в тому числі перехід на бригадну форму організації праці і впровадження передових методів тощо.
Зміна істотних умов праці може бути визнана законною лише в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №582/1001/15-ц).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2020 року в справі №761/11887/15-ц зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку з його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.
Зміна істотних умов праці, передбачена ч.3 ст.32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. 
Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року (справа №6-2748цс15).
При зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору, зокрема: розмір оплати праці, тривалість робочого часу, режим роботи тощо.
Отже, зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Пропозиція обійняти інші посади не є зміною істотних умов праці.
Факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені ч.3 ст.32 КЗпП України обставини. Про визначену ч.3 ст.32 КЗпП України зміну істотних умов праці та, відповідно, припинення трудового договору за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України можливо говорити тоді, коли посада працівника не скорочується, а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2020 року у справі №215/2330/19 та від 17.03.2021 року у справі №317/183/19).
Судом встановлено, що з 02.11.2007 року позивач ОСОБА_1 працювала у відокремленому підрозділі «Держенергонагляд у Західному регіоні» державного підприємства НЕК «Укренерго», з 01.10.2015 року позивач призначена (шляхом переведення) на посаду заступника начальника організаційно-технічного відділу Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Західному регіоні відокремленого підрозділу «Головдерженергонагляд» державного підприємства НЕК «Укренерго» (робоче місце – м. Львів, пров. Скнилівський 1-й, 10А), а з 13.05.2020 року позивач переведена відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України на посаду керівника організаційно-технічної групи відділу організації технічної діяльності Департаменту організації праці та управління винагородами Дирекції управління персоналом ПрАТ НЕК «Укренерго», тобто у центральний офіс компанії (м. Київ, вул. Симона Петлюри, 25), позаяк, за домовленістю сторін, робоче місце позивачки залишилось у АДРЕСА_1 .
Наказом Національної енергетичної компанії «Укренерго» №363 від 30.06.2021 року «Про зміни істотних умов праці», з метою підвищення ефективності Департаменту організації праці та управління винагородами Дирекції управління персоналом, оптимізації витрат на організацію робочих місць працівників, посилення контролю за виконанням ними своїх трудових обов`язків, наказано встановити для працівників відділу організації технічної діяльності, згідно зі списком працівників у додатку 1, серед яких є позивачка, з 05.09.2021 року, але не раніше двох місяців з дня повідомлення про зміну істотних умов праці, відповідно до вимог чинного законодавства, робоче місце за місцезнаходженням ПрАТ НЕК «Укренерго» (м. Київ, вул. Симона Петлюри, 25).
Отже, зміна істотних умов праці для позивачки полягала у зміні її робочого місця, яке до зміни знаходилось у м. Львові.
07.07.2021 року ПрАТ НЕК «Укренерго» повідомило позивачку ОСОБА_1 , що з 05.09.2021 року для працівників відділу організації технічної діяльності Департаменту організації праці та управління винагородами Дирекції управління персоналом запроваджуються зміни істотних умов праці: встановлення робочого місця за місцезнаходженням ПрАТ НАК «Укренерго» (м. Київ, вул. Симона Петлюри, 25), і запропоновано протягом двох місяців з дня отримання повідомлення надати заяву про згоду або відмову. 
З наказом від 30.06.2021 року №363 та з повідомленням позивачка ОСОБА_1 ознайомлена 23.07.2021 року під розписку.
03.09.2021 року позивачка ОСОБА_1 подала голові правління НЕК «Укренерго» заяву про відмову від продовження роботи в нових умовах.
Наказом Національної енергетичної компанії «Укренерго» №1352-к від 22.09.2021 року ОСОБА_1 , керівника організаційно-технічної групи відділу організації технічної діяльності Департаменту організації праці та управління винагородами Дирекції управління персоналом, звільнено з роботи з 23.09.2021 року, у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, п.6 ст.36 КЗпП України.
На вимогу апеляційного суду, відповідач надав витяг із штатного розпису НЕК «Укренерго», з якого встановлено, що станом на 05.09.2021 року в штатному розписі компанії була наявна посада керівника організаційно-технічної групи відділу організації технічної діяльності Департаменту організації праці та управління винагородами Дирекції управління персоналом, яку обіймала позивачка до звільнення.
Наявність цієї посади на момент звільнення не заперечувала й сама позивачка.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для висновку про незаконність звільнення позивачки за п.6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою позивачки від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.
Твердження позивачки про наявність ознак переведення в іншу місцевість є безпідставним, оскільки підприємство, з яким вона перебувала у трудових відносинах до звільнення, знаходилось у АДРЕСА_2 , а тому зміна істотних умов праці позивачки полягала лише у зміні її робочого місця, яке до вказаних змін було визначене роботодавцем у м. Львові.
Також встановлено, що відповідно до п.2 витягу з протоколу №3/2021 засідання наглядової ради ПрАТ НЕК «Укренерго» від 27.04.2021 року, відокремлений підрозділ «Західна електроенергетична система» ПрАТ НЕК «Укренерго» (м. Львів, вул. Свєнціцького, 2) знаходиться в стадії припинення. Згідно п.7 згаданого витягу з протоколу, ліквідовуються відокремлені структурні підрозділи ПрАТ НЕК «Укренерго», а згідно з п.8, створюються інші структурні підрозділи товариства. 
В іншій частині, доводи апелянта також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 07 жовтня 2022 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                          С.М. Копняк

                                        А.В. Ніткевич