Ухвала
Іменем України
 
28 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 640/2147/19
провадження № 61-11336ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гринишина Євгенія Васильовича на рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою власністю,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2» житловою площею 145,4 кв. м, загальною площею 365,3 кв. м та надвірних будівель: льох літ. «Б», паркан №№ 1, 2 на АДРЕСА_1 , а також - на 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310136600:12:032:0005, в порядку поділу майна подружжя; визнати її особистою власністю 1/2 частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2», житловою площею 145,4 кв. м, загальною площею 365,3 кв. м та надвірних будівель: льох літ. «Б», паркан № 1, 2 на АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310136600:12:032:0005.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 29 січня 2010 року сторонами було укладено шлюб, під час якого в них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб було розірвано 29 вересня 2018 року. За час шлюбу вони придбали спірний житловий будинок із земельною ділянкою на таких умовах. 01 серпня 2013 року відповідач уклав попередній договір із власником майна про купівлю спірного нерухомого майна вартістю 5 265 000 грн, що на день підписання основного договору складало 650 000 доларів США. На підтвердження дійсних намірів сторін договору було сплачено 232 290 грн. Наступна сума мала бути сплачена до 25 вересня 2013 року. Для внесення вказаних коштів вона отримала із власного рахунку 126 000 доларів США. Також для внесення вказаних коштів вона продала належне їй нерухоме майно, а саме - квартиру за 4 180 000 рублів, що становило 671 425 грн. Вона особисто сплатила       ОСОБА_6 шляхом переказу коштів: 04 жовтня 2013 року - 45 000 доларів США; 09 жовтня 2013 року - 85 000 доларів США, 15 жовтня 2013 року - 30 000, 28 жовтня 2013 року - 90 000 доларів США. 25 жовтня 2013 року вона отримала кредит на покупку спірного майна в Акціонерному товаристві «Альфа-Банк» в сумі 3 200 000 рублів, який повністю сплачений впродовж 2013-2018 років. Відповідач також отримав кредит в розмірі 20 000 000 грн в Публічному акціонерному товаристві «Східно-український банк «Грант». Вже після розірвання шлюбу вона самостійно виплачувала вказані кредитні кошти. З 05 серпня 2013 року відповідач не працював і не вносив кошти на придбання будинку до сімейного бюджету. Діти сторін перебувають на її утриманні.
 
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 14 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, позов задоволено частково. Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2» житловою площею 145,4 кв. м, загальною площею 365,3 кв. м і надвірних будівель: льох літ. «Б», паркан № 1, 2 на АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310136600:12:032:0005. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовлено.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому належних і достатніх доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя позивачем не надано, тому з огляду на відсутність встановленої між сторонами домовленості щодо поділу нерухомого майна частки сторін є рівними і становлять по 1/2 частині.
 
16 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гринишин Є. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і задовольнити позов.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі               № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 17 червня 2021 року у справі № 128/1511/19, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, згідно з якими, визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Виходячи з наведених у позові ОСОБА_1 обставин, з огляду на вартість спірного нерухомого майна і розмір її особистого внеску в купівлю цього майна (19,897 %), частка в розмірі майже 20 %  є її особистою власністю, однак суди не звернули уваги на зазначену обставину та викладені правові висновки і помилково виходили з рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Крім цього, суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16, від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18, про те, що за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Відповідач не займався матеріальним забезпеченням сім`ї та на час подання позову в цій справі ухилявся від участі в утриманні дітей, що також вказує на необхідності відходу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що 29 січня 2010 року сторонами було укладено шлюб, під час якого в них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та        ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Шлюб було розірвано 29 вересня 2018 року. Позивач змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
 
24 березня 2014 року між відповідачем та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, згідно з яким відповідач придбав житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 650 000 доларів США, що становило 6 175 000 грн. Право власності за вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем.
 
Посилаючись на те, що 1/2 частина спірного майна є її особистою власністю, позивач надала суду докази на підтвердження відчуження нею квартири за адресою: АДРЕСА_2 , отримання 14 липня 2014 року відповідачем кредитних коштів у розмірі 20 000 000 грн в Публічному акціонерному товаристві «Східно-український банк «Грант» та передання спірного нерухомого майна в іпотеку банку, отримання нею кредитних коштів в Акціонерному товаристві «Альфа-Банк» в розмірі 30 000 000 рублів, а також - довідки про її доходи, та довідку про те, що вона перебувала в декретній відпустці із жовтня 2010 року, з 15 січня 2014 року та з 05 січня 2017 року.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі      № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зазначено: у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Наведене також узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження             № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18).
 
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
 
Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 487/3037/16-ц (61-10744св20).
 
Встановивши обсяг спільно нажитого майна сторін, а також те, що спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, суди попередніх інстанцій в цій справі правильно виходили з того, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Дослідивши зібрані у справі докази та встановивши, що ОСОБА_1 не надала належних і достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення її позовних вимог та визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину спільного майна. 
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 17 червня 2021 року у справі № 128/1511/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів попередніх інстанцій, викладені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, викладеним у зазначених постановах. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу дійсно не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, так як той з подружжя, хто проти поширення правового режиму спільного сумісного майна, може спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, надавши відповідні докази. Так, у разі придбання спірного майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Водночас тягар доказування таких обставин покладено на особу, яка заперечує проти поширення правового режиму спільного сумісного майна.
 
Оскаржувані судові рішення містять висновки судів щодо оцінки наданих позивачем доказів та наведених аргументів про необхідність визнання 1/2 частини спірного майна її особистою власністю. Зокрема, суди зазначили, що отримання позивачем кредитних коштів та одержання нею доходів (в тому числі й від продажу нерухомого майна) не є достатніми доказами для спростування презумпції спільності майна подружжя, так як нею не було надано доказів того, що вказані кошти спрямовувалися саме на купівлю будинку та земельної ділянки.
 
Як встановили суди, кредитні кошти отримувалися як позивачем, так і відповідачем (кредит в розмірі 20 000 000 грн), а матеріали справи не містять доказів, які підтверджували б сплату коштів за частину спірного майна виключно позивачем.
 
Також не заслуговують на увагу аргументи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16, від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18, оскільки судами попередніх інстанцій в цій справі не встановлено наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним з подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, які могли бути підставою для збільшення частки позивача у спільному майні.
 
В цілому аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків. 
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гринишина Є. В. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 червня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, а також - про відстрочення ОСОБА_1 сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гринишина Євгенія Васильовича на рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою власністю.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко