ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/7715/21                                 Головуючий в 1 інст. Стоматов Е.Г. 
Провадження № 33/807/325/22                                         Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       19 серпня 2022 року         м. Запоріжжя
Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Луценка С.М. на постанову судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який тимчасово не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17 000, 00 гривень з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,-
В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що 21 жовтня 2021 року о 17 годині 14 хвилині в м. Запоріжжя, вул. Очаківська, буд. 2, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом автомобілем VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння: звужені зіниці очей,які не реагують на світло, неприродна блідість обличчя та підвищена рухливість. Від проходження медичного огляду на встановлення стану наркотичного сп`яніння водій відмовився у в КНП «ОКЗНПД» ЗОР у лікаря - нарколога ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку. 
Висновок № 5492 від 21 жовтня 2021 року. Від керування транспортного засобу відсторонений, про повторність попереджений, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Події зафіксовано на бодікамеру.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 – адвокат Луценко С.М. вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суддя районного суду не дотримався вимог ст. 280 КУпАП щодо встановлення під час розгляду справи всіх необхідних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. 
При цьому суддя лише продублював обставини вчиненого діяння, які поверхнево викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, не встановивши у повній мірі фактичні обставини справи, давши не правильну оцінку діям ОСОБА_1 .
Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази правомірного зупинення водія ОСОБА_1 та порушено порядок поверхневого огляду автомобіля. 
Працівники поліції допустили істотні порушення порядку огляду, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості не тільки про проведення відповідного огляду на місці зупинки автомобіля, але і те, що під час події не були залучені свідки. 
Працівник поліції в супереч національному законодавству відразу направив ОСОБА_1 до КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР на обстеження. При цьому жодних письмових документів працівником поліції не складалось на місці зупинки транспортного засобу. 
Суддею районного суду не взято до уваги відсутність підстав для направлення ОСОБА_1 на медичний огляд працівником поліції. 
Під час події працівник поліції не повідомляв про виявлені ознаки наркотичного сп`яніння у ОСОБА_1 , що є істотним порушенням Інструкції МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року за №1452/735. 
Також із відеозаписів вбачається, що працівник поліції взагалі не знаходився на необхідній відстані, яка б дала йому можливість визначити ознаки стану сп`яніння. 
За відсутності оформленого направлення на огляд у лікарню, відсутні законні підстави для проведення медичного огляду та складання за його результатами висновку. 
Крім того, наголошує, що ОСОБА_1 від огляду не відмовлявся, а лише у закладі охорони здоров`я вказав, що не зміг здати біологічні зразки у достатній кількості. 
Лікар в закладі охорони здоров`я не запропонував здати інші біологічні матеріали, а саме кров, слину та змиви з верхніх губ, шкірного покриву обличчя і рук. 
Суддя районного суду не взяв до уваги наданий висновок про захворювання ОСОБА_1 на хронічний простатит, як підставу неможливості здати зразки біологічного середовища (сечу), а не як підставу ухилитися від здачі зразків. 
Просить апеляційний суд поновити строк на апеляційне оскарження постанови районного суду, оскільки в судовому засідання була оголошена лише вступна та резолютивна частина судового рішення, повний текст отриманий лише 04.02.2022 року. 
Також апелянт просить апеляційний суд постанову районного суду скасувати, а провадження в справі закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.
До судового засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_1 – апелянт адвокат Луценко С.М. не з`явився, про призначення розгляду провадження за його апеляційною скаргою був повідомлений шляхом надсилання СМС-повідомлень та телефонограмами, заяв про відкладення розгляду поданої ним апеляційної скарги не подавав. 
Перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.
Щодо поновлення строків апеляційного оскарження.
У відповідності до вимог ст. 294 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.
В клопотанні апелянт вказує, що в судовому засідання була оголошена лише вступна та резолютивна частина судового рішення, повний текст було отримано лише 04.02.2022 року.
Суд апеляційний інстанції враховуючи вказане, дійшов до висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження і про наявність підстав для його поновлення. 
Щодо розгляду апеляційної скарги по суті справи.
Зі змісту ст. 283 КУпАП випливає, що постанова суду має бути вмотивованою.
Відповідно до положень ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Висновки суду, викладені в постанові щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованими і відповідають дослідженим доказам у справі.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.1) встановлено, що ОСОБА_1 21 жовтня 2021 року о 17 годині 14 хвилині в м. Запоріжжя, вул. Очаківська, буд. 2, керував транспортним засобом автомобілем VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння: звужені зіниці очей,які не реагують на світло, неприродна блідість обличчя та підвищена рухливість. Від проходження медичного огляду на встановлення стану наркотичного сп`яніння водій відмовився у в КНП «ОКЗНПД» ЗОР у лікаря нарколога ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку. Висновок № 5492 від 21 жовтня 2021 року. Від керування транспортного засобу відсторонений, про повторність попереджений, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Події зафіксовано на бодікамеру
Протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій, за які передбачена адміністративна відповідальність, такий та його невід`ємні складові повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного проступку.
При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних і допустимих доказів.
Так, переглядаючи матеріали справи, можливо встановити, що викладене в протоколі обвинувачення доводиться такими доказами: направленням водія на огляд (а.с.4), яким вказано, що водій ОСОБА_1 мав ознаки наркотичного сп`яніння: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, непридатна блідість обличчя, підвищена рухливість; медичним висновком за №5492 від 21.10.2021 року (а.с.5), яким встановлено, що водій ОСОБА_1 відмовився від медичного огляду в закладі охорони здоров`я; оптичним носієм інформації у вигляді СД-диску, який містить відеозаписи події. 
Розглядаючи справу стосовно  ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення стороні захисту наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та прийшов до висновку про винуватість  ОСОБА_1 в порушенні вимог п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.
Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду і вважає, що матеріли в справі не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, оскільки вони підтверджують факт керування водієм транспортного засобу та відмови від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння. 
Згідно п. 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Виходячи з цього, суд відхиляє апеляційні доводи сторони захисту, оскільки вони є безпідставними та такими, що були повністю спростовані під час судового засідання в суді першої інстанції. 
Зокрема, доводи про те, що у працівників поліції були відсутні підстави для зупинення транспортного засобу ОСОБА_1 та відсутні докази винуватості останнього в інкримінованому порушення за п.2.5 ПДР України. 
Так, апеляційний суд встановив, що відповідно до рапорту працівника поліції (а.с.7) повідомлено, що вказаний транспортний засіб було зупинено на підставі п. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію».
Відповідно до п. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.
Вказане також підтверджується й самим водієм, що зафіксовано на відеозаписі «20211022072909000407». Так, ОСОБА_1 по мобільному телефону повідомляє про те, що його зупинили, здійснили поверхневий огляд, оскільки є інформація, що його автомобіль причетний до протиправних або суспільно-небезпечних діянь. 
У даному випадку поліцейські діяли в межах своїх повноважень, дотримуючись вищевказаних вимог Закону, який регулює підстави для зупинки транспортних засобів.
Переглядаючи відеозаписи встановлено, що в ході спілкування з  ОСОБА_1 , у останнього були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, непридатна блідість обличчя, підвищена рухливість.
Проведення огляду на стан сп`яніння здійснюється в порядку, встановленому ст. 266 КУпАП, відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 № 1103.
Аналіз вказаних нормативних актів свідчить, що у разі виявлення у водія ознак наркотичного сп`яніння співробітниками поліції огляд на місці зупинки транспортного засобу не проводиться, для проведення огляду водій відразу направляється до найближчого закладу охорони здоров`я.
Таким чином, ОСОБА_1 в порядку вищенаведених нормативно-правових актів було запропоновано пройти медичний огляд в закладі охорони здоров`я на визначення стану наркотичного сп`яніння. 
Вказане підтверджується відеозаписом під найменуванням «20211022075435000422», яким встановлено, що водію ОСОБА_1 в ході спілкування запропоновано проїхати до медичного закладу для проведення огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння. 
Під час вказаної події, водій ОСОБА_1 розумів ситуацію та вимогу працівників поліції, намагався вирішити справу без відвідування закладу охорони здоров`я, так би мовити на місці, що підтверджується відеозаписом під найменуванням «20211022080111000427». 
Відеозаписом «20211022075704000426», «20211022073304000408» водій ОСОБА_1 був доставлений до закладу охорони здоров`я. Під час вказаного, водій ОСОБА_1 не вимагав роз`яснення йому певних прав або особливостей процедури, повністю усвідомлював вимогу поліції пройти огляд на стан сп`яніння, здійснював активні, свідомі та вольові дії, розумів ситуацію, у якій опинився, шляхом своєї поведінки та казуїстики тлумачення вимог національного законодавства намагався спотворити адміністративну процедуру та ухилитись від відповідальності.
Своєю поведінкою та казуїстикою фактично висловив відмову від проходження медичного огляду в закладі охорони здоров`я, тим самим вчинивши порушення вимог п.2.5 ПДР України. 
Посилання апелянта на те, що матеріали справи не містять підстав для направлення на огляд водія є безпідставним, оскільки справа містить направлення до закладу охорони здоров`я і відеозаписом «20211022075435000422» водію в порядку вимог ПДР України запропоновано проїхати до медичного закладу. 
Твердження апелянта про те, що через фізіологічні можливості,  ОСОБА_1 не міг надати такий біологічних матеріла, суд розцінює, як спробу уникнення відповідальності, оскільки він під час події не вказував на наявність будь-яких фізіологічних відхилень та неможливість здійснювати сечовипускання для проходження медичного огляду.
Навпаки,  ОСОБА_1 під час перебування в закладі охорони здоров`я вів себе активно та намагався спотворити процедуру відібрання біологічних матеріалів для уникнення від відповідальності. 
З приводу посилання на те, що відеозаписи не є доказами в справі, оскільки є не безперервними, суд зазначає наступне. 
Дійсно відеозаписи події не є безперервними, як того вимагають відомчі підзаконні акти МВС України. 
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що враховуючи обставини справи, вказані відеозаписи автоматично не можуть визначатись недопустимими доказами, оскільки на них чітко зафіксовано обставини події, поведінку ОСОБА_1 та його фактичну відмову від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння. 
Порушення принципу безперервності відеозапису в описаному моменті не впливає на належність і допустимість відеозапису як доказу в цілому, оскільки сторона захисту підтвердила достовірність обставин, зафіксованих на відео, не повідомила суду інших важливих для справи обставин, які залишись поза межами відеозйомки. Суд відхиляє цей аргумент також з тих мотивів, що визнання недопустимим вагомого доказу, який фіксує повну картину розвитку подій через недотримання принципу безперервності лише в один момент часу, про який не заявлено, що він приховує важливі обставини, є занадто формальним підходом і суперечить суті права на справедливий судовий розгляд.
Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, відсутність безперервності відеозапису, за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо). 
Тобто, наявність в матеріалах справи фрагментів відеозаписів та інших матеріалів справи, які узгоджується між собою є достатньою доказовою базою для належної фіксації скоєння порушення п.2.5 ПДР України, а тому є допустимими і належними доказами. 
Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини  ОСОБА_1   у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Вирішуючи питання про визначення відносно  ОСОБА_1 адміністративного стягнення, слід зазначити наступне. 
Апеляційний суд вказує, що право в суспільстві відображається в поведінці його членів та має вид соціального факту. Встановлені в суспільстві правила поведінки є обов`язковими для всіх членів суспільного життя. За порушення особи встановлених правил поведінки в суспільстві передбачається юридична відповідальність. 
Юридична відповідальність для особи застосовується невідворотно, якщо є позитивно виражені умови для настання такої відповідальності та немає негативно виражених умов для її усунення. Відповідальність є мірою людини. Людина постає вольовою особою завдяки розумі, а завдяки волі і свободи вона відповідає за свої вчинки. 
Так, юридична відповідальність передбачає для порушника настання обов`язків зазнавати несприятливих наслідків у вигляді особистого, майнового та іншого характеру, вид і міра яких передбачені санкціями правових норм. 
Вид і міра за вчинення діяння, передбаченого ст.130 КУпАП втратило значення, як дрібного делікту, оскільки роками відповідальність за такі діяння посилюється та є резонансними в національній системі права через настання суспільно небезпечних наслідків. 
Вказане обґрунтовується тим, що коли особа перебуває під дією певних речовин, які знижують увагу і швидкість реакції, вона нездатна належно реагувати на особливості дорожньої обставини. 
Тобто, життя та здоров`я учасників дорожнього руху залежать від випадку чи трапиться на руху такої особи аварійна ситуація або складна дорожня обстановка, чи ні.
Тому, діяння за ст.130 КУпАП є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. 
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, наголошено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.
Таким чином, вирішуючи питання про визначення відносно  ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАП, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. ст. 33 – 35, 38, ч.1 ст.130 КУпАП, урахувавши характер вчиненого правопорушення, особи правопорушника, поведінки під події, яка є зухвалою по відношенні до представників органів правопорядку, пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставини, вважає, що адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керуванням всіма видами транспортних засобів, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ним нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння. 
На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, - 

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Луценка С.М. про поновлення строку для апеляційного оскарження постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року, задовольнити. 
Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Луценка С.М., залишити без задоволення. 
Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького 
апеляційного суду                                         В.Я. Рассуждай
Дата документу  Справа № 333/7715/21