Постанова                                                   
іменем України
25 жовтня 2022 року?
м. Київ
справа № 953/10768/20
провадження № 51-1270км22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:?
головуючого                                   ОСОБА_7,
суддів                                               ОСОБА_8., ОСОБА_9,
за участю:?
секретаря судового засідання   ОСОБА_10,
прокурора                                       ОСОБА_11,
захисника                                        ОСОБА_12,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_1 - ОСОБА_13 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 січня 2022 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020220000000251 від 28 лютого 2020 року,  за обвинуваченням 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ?уродженця с. Хащове Дніпропетровської області, громадянина України, мешканця м. Харкова, такого, що судимості не мав,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 272 Кримінального кодексу України (далі - КК),
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року ОСОБА_2 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 272 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 років з позбавлення права займатися будь-якою діяльність, пов`язаною з виконанням будь-яких верхолазних робіт або робіт на висоті строком на 2 роки.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_2 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та йому встановлено випробувальний термін 2 роки. На нього покладено обов`язки, передбачені статтею 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Як установлено судом та детально викладено у вироку суду першої інстанції,  ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин. 
ОСОБА_2 , в порушення п.п. 1.3, 1.5, 1.12, 1.13, 4.1.12 НПАОП 0.00-1.15-07 «Правила безпеки при виконанні робіт на висоті тап.п. 7.12, 7.13 ДБН А.3.2-2-2009 «Охорона праці і промислова безпека у будівництві», вступив у трудові відносини з неповнолітнім ОСОБА_3 відповідно до яких ОСОБА_3 27 лютого 2020 року близько 18:00 виконував роботи з замірів тентового покриття на території ТЦ «Барабашово», за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 165, під час яких останній впав та загинув.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 січня 2022 року вказаний вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілої ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що у засудженого не було щирого каяття, стверджуючи, що навпаки, він весь час поводив себе відсторонено й навіть не намагався поговорити з потерпілою ОСОБА_1 чи іншим потерпілим, висловити своє вибачення, якимось чином пояснити свій вчинок та своє відношення до своїх дій; засуджений не виявляв ніякої ініціативи чи бажання з питання компенсації тільки його адвокат вела перемовини з цього питання з потерпілою й тільки в аспекті укладання угоди про визнання вини з умовою встановлення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.
Вказує, що засуджений після скоєння злочину одразу не викликав карету швидкої медичної допомоги, не повідомив поліцію, фактично покинув місце злочину, а відповідне визнання своєї вини зробив тільки через три місяці після вчиненого кримінального правопорушення, а до цього він, знаючи, що з його вини загинула неповнолітня дитина, ведеться слідство, спокійно продовжував працювати у ФОП ОСОБА_4 та продовжував вести звичайний спосіб життя. 
Вказує, що у своїх показаннях засуджений під час досудового розслідування  навмисно надавав інформацію, що ганьбить честь та гідність потерпілого, зазначивши, що останній курив марихуану, що може свідчити про недобросовісне намагання обвинуваченого перекласти провину на самого потерпілого, оскільки судово-медичною експертизою наявність наркотичних речовин у потерпілого виявлено не було.
Крім того, представник стверджує, що відшкодування шкоди, яке прийняте апеляційним судом в якості доказів відшкодування моральної шкоди потерпілим, відбулося шляхом її сплати роботодавцем обвинуваченого з умовою її подальшого відпрацювання обвинуваченим, яке вважає таким, що не можна вважати належним та обґрунтованим. 
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора та захисника засудженого ОСОБА_2 - ОСОБА_12, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах. 
Мотиви Суду
Відповідно до частини  2 статті 433 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_2 , кваліфікація його дій за частиною 2 статті 272 КК, проведення судового засідання в порядку частини 3 статті 349 КПК, та розмір і вид основного і додаткового покарання у касаційній скарзі представником потерпілої не оспорюються, а тому не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги представника потерпілої щодо необґрунтованості застосування статті 75 КК.
Відповідно до вимог статті 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Відповідно до статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання із застосуванням статті 75 КК, враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, дані про особу, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, одружений, працює інженером, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5 2006 року народження, та є єдиним годувальником у сім`ї.
Відповідно до статей 66, 67 КК судом встановлено наявність обставин, що пом`якшують покарання, до яких відніс щире каяття, та перебування на його утриманні неповнолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Вказані обставини суду першої інстанції надали підстави для призначення засудженому покарання із застосуванням статті 75 КК, яке він вважав необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів для ОСОБА_2 . 
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції.
Зокрема, апеляційний суд додатково зважив на те, що ОСОБА_2 раніше не судимий, має постійне місце мешкання, позитивно характеризується, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, одружений, вину визнав у повному обсязі, щиросердно розкаявся у скоєному, не заперечував обставин скоєного, що сталося з його провини, надав критичну оцінку своїй протиправній поведінці, висловив жаль з приводу скоєного, попросив у потерпілих вибачення, що підтверджує, що обвинувачений ОСОБА_2 дійсно розкаявся у скоєному.
Окрім цього, апеляційний суд визнав обставину, що пом`якшує покарання - відшкодування шкоди, оскільки потерпілі в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердили, що вони отримали 5 000 доларів США в рахунок завданих страждань діями ОСОБА_2 . При цьому, суд зважив на пояснення захисника засудженого в судовому засіданні апеляційної інстанції, який вказав, щовін перебував в трудових відносинах, то роботодавець сплатив кошти на відшкодування моральної шкоди, яку потім у роботодавця відпрацював ОСОБА_2 . 
Разом з цим, суд апеляційної інстанції врахував показання потерпілого ОСОБА_6 про те, що він був обізнаний де перебуває його син та з якою метою, оскільки сам його привіз на виконання певної роботи, хоча не думав, що він буде виконувати саме такий вид робіт.
Апеляційний суд визнав безпідставними посилання в апеляційній скарзі потерпілої на те, що засуджений весь час поводив себе відсторонено, не співчував потерпілим, не намагався будь-яким чином допомогти, не компенсував перенесені страждання, що вказує на відсутність щирого каяття, оскільки, як сама потерпіла ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснила, що не приймала коштів від засудженого, чим унеможливила відшкодування шкоди.
Поряд з цим, вказано, що засуджений в апеляційному суді попросив вибачення у потерпілих, вину визнав та не оспорював обставини справи, у зв`язку з чим справу було розглянуто в порядку, передбаченому частиною 3 статті 349 КПК, що також є підтвердженням щирого каяття. Інші доводи потерпілої апеляційний суд визнав безпідставними через їх не підтвердження доказами.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів встановила відповідність висновків судів матеріалам кримінального провадження. Під час розгляду кримінального провадження враховані всі обставини, які могли вплинути на призначення покарання без ізоляції від суспільства.
Натомість доводи представника потерпілої не підтвердилися у матеріалах кримінального провадження, оскільки саме з підстав визнання засудженим своєї винуватості було проведено судове провадження в порядку частини 3 статті 349 КПК, а також засудженим було відшкодовано шкоду у спосіб, який виявився можливим.  
Крім того, представник потерпілої вказує на поведінку засудженого до та після вчинення злочину, на те, що він оговорював потерпілого, але такі дані не впливають на призначення засудженому покарання із застосуванням статті 75 КК, навіть попри їх документальне підтвердження.
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65, 75 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки судів  і доводили необхідність скасування судових рішень, в касаційній скарзі представника потерпілої відсутні.
Враховуючи вказані вимоги закону та наведені судами обставини, колегія суддів не може визнати касаційну скаргу представника потерпілої обґрунтованою.
Отже, колегія суддів не вбачає недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються звільнення від призначеного покарання з випробуванням, і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). 
Оскільки призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого та не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то касаційну скаргу представника потерпілої слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, Суд
 
ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 січня 2022 року щодо засудженого ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_1 - ОСОБА_13  - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_7                                     ОСОБА_8                   ОСОБА_9