Ухвала
 
24 жовтня 2022 року 
 
м. Київ
 
справа № 753/8333/20
провадження № 61-9181ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про стягнення коштів отриманих за договором про завдаток на суму 86 000,00 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на час звернення з позовом становило 2 302 000,00 грн.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 листопада 2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 43 000,00 дол. США згідно з договором про завдаток, так як вказана сума слугувала початку укладення основної Угоди - договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . Після отримання вказаної суми валютних коштів в якості завдатку, яка дорівнює за своєю еквівалентністю одному мільйону сто п`ятдесят одній тисячі гривень, «продавець» відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний був укласти договір купівлі-продажу майна протягом обумовленого строку.
Угода купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за домовленістю сторін повинна була відбутися 26 грудня 2013 року, але з вини відповідача вказаний договір купівлі-продажу будинку не відбувся, кошти відповідач не повернув, мотивуючи тим, що кошти він витратив на власні потреби, але дав обіцянку, що поверне кошти протягом одного року. Відповідач фактично змусив її пристати на його умови укладання іншої угоди - договору дарування і вона вимушена була погодитись, розуміючи, що завдаток в сумі 43 000,00 дол. США може взагалі втратити. Вказану угоду з її боку супроводжував адвокат, який залишив у своєму розпорядженні оригінал договору про завдаток і він в нього знаходився до 13 травня 2020 року. Саме вказана подія унеможливила своєчасно, а саме протягом визначеного законодавством терміну звернутись за судовим захистом.
 
В даному випадку, беручи до уваги поважність причини, яка знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку зі спливом позовної давності, мають місце підстави вважати, що відлік порушення її прав розпочався саме з 13 травня 2020 року, тобто з моменту отримання оригіналу договору завдатку від 30 листопада 2013 року та можливості звернутися до суду.
 
У той же час, починаючи з 2014 року вона неодноразово зверталась до суду з позовами про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, але за браком доказів суди відмовляли в позовних вимогах. На даний час, маючи неспростовний доказ, а саме договір про завдаток від 30 листопада 2013 року, виникли вагомі підстави отримати повноцінний судовий захист.
 
26 грудня 2013 року о 10 год. 30 хв, після укладання договору про завдаток від 30 листопада 2013 року, в силу обставин, а саме можливої втрати валютних коштів, погодилась отримати в дар від громадянина ОСОБА_3 дачний будинок АДРЕСА_1 за умовою, що ОСОБА_3 поверне їй 43 000,00 дол. США, які ним були отримані в процесі укладання договору про завдаток. Тобто, її волевиявлення не було добровільним, хоча угода була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Краснодембським О. А., а в подальшому ОСОБА_3 отримав від неї ще 40 000,00 дол. США, про що він написав розписку в простій письмовій формі.
 
Згідно з діючим законодавством, вказана цивільно-правова угода (договір дарування) є безоплатною, але події, які відбулись 30 листопада 2013 року та 26 грудня 2013 року, свідчать про укладання угоди матеріального характеру. Нотаріус, завідомо знаючи про підміну угод, прийняв участь в укладанні договору дарування, а після підписання «дарчої», нотаріально посвідчив укладений між ОСОБА_3 і нею - обдарованою, договір позики, який фактично забезпечував передачу дачного будинку в її власність, тобто вона під тиском укладання договору дарування, а не договору купівлі-продажу, отримала будинок у власність, який в подальшому втратила в березні 2019 року. В процесі укладання договору дарування, а потім укладання договору позики, вона ніяких коштів від відповідача ОСОБА_3 не отримувала, а останній не повернув їй отриману суму завдатку в розмірі 43 000,00 дол. США, які він зобов`язався повернути протягом одного року.
 
Тобто, відповідач перед укладанням безоплатної угоди договору дарування, спочатку зобов`язаний був повернути 43 000,00 дол. США, які він отримав від неї за договором про завдаток. В подальшому він отримав ще 80 000,00 дол. США.
 
10 квітня 2016 року позивачка разом зі своїм чоловіком намагалась змінити статус вказаного подарованого їй будинку, але в процесі виконання обов`язкових дій цивільно-правового характеру не змогла належним чином оформити будинок з причини, яка від неї не залежала.
 
Всі вимоги, які були пов`язані з відчуженням будинку на її користь, були виконані нею в повному обсязі, про що повідомив відповідач під час проведення слідчої дії 17 березня 2020 року, а саме спільного допиту за участю свідка ОСОБА_3 та потерпілого ОСОБА_4 .
 
В тексті договору про завдаток від 30 листопада 2013 року вказані наступні зобов`язання сторін в силу вимог норм діючого законодавства: договір про завдаток від 30 листопада 2013 року охоплює права обов`язки сторін щодо можливості укладання основного договору - договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , с/т «Струмок» та земельної ділянки. Сторони дійшли згоди в тому, що для забезпечення укладання договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки та будинку, передбачена передоплата 43 000,00 дол. США, яка має статус завдатку. У випадку безпідставної відмови завдаткодержателя ОСОБА_3 від виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, останній повинен повернути завдаткодавцю подвійну суму передплати протягом 14 діб з моменту відмови від договору. Тобто, відповідач мав можливість повернути позивачу валютні кошти в сумі 43 000,00 дол. США 14 грудня 2013 року, але не повернув, та згідно з частиною другою статті 571 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний повернути їй подвійну суму завдатку - 86 000,00 дол. США.
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 19 вересня 2022 року через засоби поштового зв`язку подала касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року у вищезазначеній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для сплати судового збору у розмірі 21 020,00 грн. Надано строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.
 
У строк, визначений в ухвалі, представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надано квитанцію про доплату судового збору у розмірі 21 020,00 грн, відтак недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Як підставу касаційного оскарження представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм права, зокрема без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 461/5297/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 587Є/430/16-ц, від 25 березня 2020ь року у справі № 537/4259/15-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 та постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13, від 13 лютого 2013 року у справі      № 6-176цс12 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України ( пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
За змістом частини сьомої статті 394 ЦПК України та відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи.
Враховуючи, що заявник усунув недоліки касаційної скарги, судом не встановлено підстав для відмови у відкритті касаційного провадження чи повернення касаційної скарги, зважаючи на те, що доводи касаційної скарги містять посилання на передбачені законом підстави касаційного оскарження судових рішень, отже наявні підстави для відкриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України,  та витребування матеріалів указаної вище справи.
Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року.
 
Витребувати з Обухівського районного суду Київської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 753/8333/20.
 
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:          	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак