У Х В А Л А                                            
26 жовтня 2022 року                                                                     
м. Київ
справа № 366/203/21
провадження № 61-4940св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Стрільчука В. А.,      
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Відкрите акціонерне товариство «Іванківрибсільгосп»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Іванківрибсільгосп» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року під головуванням судді Ткаченко Ю. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Іванківрибсільгосп» про стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Іванківрибсільгосп» (далі - ВАТ «Іванківрибсільгосп») в якому просив стягнути з ВАТ «Іванківрибсільгосп» на його користь:
- інфляційні втрати за договорами позики від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року у розмірі 4 468 455, 50 грн; 
- 3% річних за договорами позики від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року у розмірі 487 649, 90 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що 19 лютого 2008 року між ним та ВАТ «Іванківрибсільгосп» було укладено договір позики, згідно умов якого він передав відповідачу грошові кошти у сумі 635 000 грн, які останній зобов`язався повернути у строк до 22 лютого 2008 року.
Також, 01 березня 2008 року між ним та ВАТ «Іванківрибсільгосп» було укладено договір позики, згідно умов якого він передав відповідачу грошові кошти у сумі 1 000 000 грн, для виробничого розвитку та погашення заборгованості товариства, які останнє зобов`язалося повернути у строк до 01 червня 2008 року.
ВАТ «Іванківрибсільгосп» борг у визначений договором строк не повернув.
ВАТ «Іванківрибсільгосп» прострочило строк виконання за договором позики                                   від 01 березня 2008 року на 4 330 календарних днів (з 02 червня 2008 року по 09 квітня 2020 року) і за договором позики від 19 лютого 2008 року на 4 430 календарних днів                           (з 23 лютого 2008 року по 09 квітня 2020 року).
Днем виконання зобов`язання вважається день зарахування коштів з погашення заборгованості перед ОСОБА_1 на депозит нотаріуса Войтовського В. С.
Тобто, боржником зобов`язання по договором позики не виконувалось впродовж                             10 років, що призвело до знецінення грошових коштів.
14 вересня 2011 року Господарським судом Київської області було постановлено ухвалу у справі № Б8/129-11, якою було порушено справу про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Іванківський районний суд Київської області рішенням від 10 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув з ВАТ «Іванківрибсільгосп» на користь                           ОСОБА_1 інфляційні втрати за договором позики від 01 березня 2008 року та за договором позики від 19 лютого 2008 року у розмірі 4 468 455,50 грн. Стягнув з ВАТ «Іванківрибсільгосп» на користь ОСОБА_1 3% річних за договором позики                                від 01 березня 2008 року та за договором позики від 19 лютого 2008 року у розмірі 487 649,90 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.
Київський апеляційний суд постановою від 15 лютого 2022 року апеляційну скаргу ВАТ «Іванківрибсільгосп» залишив без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року без змін.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, а по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, відтак є грошовим зобов`язанням, а тому позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
В червні 2022 року представник ВАТ «Іванківрибсільгосп» - адвокат Слюсар В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іванківського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду                                 від 15 лютого 2022 року в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Представник заявника зазначає, що момент часу з якого позивач обраховує свої вимоги стосується періоду до моменту відкриття справи про банкрутство, тобто до 14 вересня 2011 року.
Позивач визначив  загальний обсяг своїх грошових вимог у сумі 1 768 573 грн і вони були визнані господарським судом та включені до реєстру кредиторів, як конкурсні, та були в подальшому погашені. Вимоги ОСОБА_1 до моменту визнання їх безспірними носили спірний характер.
Представник заявника також вказує, що заявлені самостійно від основного зобов`язання, яке виникло до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання якого не забезпечено заставою майна боржника (вимоги за якими визнані конкурсними), не можуть бути визнані поточними в розумінні приписів Кодексу України з процедур банкрутства, і на них поширюється правовий режим мораторію у справі про банкрутство, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 916/4932/15. Отже вимоги                          ОСОБА_1 , що виникли на підставі статті 625 ЦК України не є поточними і формувались в межах процедури банкрутства відповідача.
Додатково представник заявника зазначає, що оскільки свої грошові вимоги позивач під час провадження процедури банкрутства не заявляв, визнані конкурсними вони не були, отже їх існування поза межами процедури у справі про банкрутство неможливе, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Аргументом касаційної скарги також є те, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не врахували правову позицію Верховного Суду, вкладену у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 910/17380/19.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому в серпні 2022 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу                    ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки аргументи касаційної скарги їх висновки не спростовують.
Позивач зазначає, що наразі відповідач не є банкрутом, а тому до спірних правовідносин підлягає застосування норми ЦК України.
Законодавством з питань банкрутства не передбачено можливості збільшення та коригування своїх вимог під час розгляду справи про банкрутство, зокрема і в тому випадку коли процедура є затяжною, отже єдиним шляхом в такому випаду є використання інфляційних втрат та 3 % річних.
Додатково вказував, що під час розгляду справи відповідач не заперечував щодо суми позову, інших контррозрахунків не надав, а отже визнав ціну позову справедливою і точною. 
Зазначав, що неправомірними діями відповідача, в тому числі неправомірним визнанням вимог одного з кредиторів - ОСОБА_2 , які були в 2019 році скасовані судом як фіктивні, що призвело до додаткового затягування розумних строків розгляду справи про банкрутство, очевидним є те, що позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 13 червня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Іванківського районного суду Київської області.
Справа № 366/203/21 надійшла до Верховного Суду 01 серпня 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Іванківрибсільгосп» було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 передав ВАТ «Іванківрибсільгосп» грошові кошти у сумі 1 000 000 грн для виробничого розвитку та погашення заборгованості товариства, які останній зобов`язався повернути у строк до 01 червня 2008 року.
Також, 19 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Іванківрибсілсьгосп» було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 передав ВАТ «Іванківрибсільгосп» грошові кошти у сумі 635 000 грн, які останнє зобов`язалося повернути у строк до 22 лютого 2008 року.
Пунктом 5 зазначених договорів передбачалося, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми.
ВАТ «Іванківрибсільгосп» борг у визначений договором строк не повернув.
14 вересня 2011 року Господарський суд Київської області постановив ухвалу у справі № Б8/129-11, якою було порушено справу про банкрутство та введено в дію мораторій на задоволення вимог кредиторів.
Також, досліджуючи відомості, що містяться в судовій справі № Б8/129-11 судом першої інстанції було встановлено, що 17 травня 2017 року Господарським судом Київської області було затверджено реєстр кредиторів, а саме затверджено реєстр вимог кредиторів ВАТ «Іванківрибсільгосп» в сумі 7 609 760,12 грн до якого включено:
- ОСОБА_1 з грошовими вимогами у розмірі 1 768 573 грн, з яких: 1 147 грн підлягають задоволенню в першу чергу, 1 767 426 грн - в четверту чергу;
- ОСОБА_3 з грошовими вимогами у розмірі 4 051 147 грн, з яких: 1 147 грн підлягають задоволенню в першу чергу, 4 050 000 грн - в четверту чергу;
- ТОВ «Сонар ЛТД» з грошовими вимогами у розмірі 546 893,12 грн, з яких: 1 187 грн підлягають задоволенню в першу чергу, 545 706,12 грн - в четверту чергу;
- ПП «КОНА» з грошовими вимогами у розмірі 1 243 147 грн, з яких: 1 147 грн підлягають задоволенню в першу чергу, 1 242 000 грн - в четверту чергу.
19 вересня 2019 року на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду реєстр кредиторів зазнав змін у зв`язку із встановленням Північним апеляційним господарським судом фіктивності вимог одного з кредиторів ОСОБА_3 загальною сумою з грошовими вимогами у розмірі 4 051 147 грн, з яких: 1 147 грн підлягають задоволенню в першу чергу, 4 050 000 грн - в четверту чергу.
Справу № Б8/129-11 про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп» було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
23 листопада 2020 року провадження у справі № Б8/129-11 про банкрутство було закрито без визнання ВАТ «Іванківрибсільгосп» банкрутом, знято арешт з рахунків юридичної особи, усунено всі перешкоди в діяльності юридичної особи.
Позивачем до суду було надано детальний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних по договорах.
Розрахунок інфляційних втрат за договором від 01 березня 2008 року відбувається відповідно з 01 червня 2008 року по 01 квітня 2020 року:
100,8%?99,5%?99,9%?101,1%?101,7%?101,5%?102,1%?112,3% (індекс інфляції за                      2009 рік)?109,1% (індекс інфляції за 2010 рік)?104,6% (індекс інфляції за 2011 рік)?99,8% (індекс інфляції за 2012 рік)?100,5% (індекс інфляції за 2013 рік)?124,9% (індекс інфляції за 2014 рік)?143,3% (індекс інфляції за 2015 рік)?112,4% (індекс інфляції за                                        2016 рік)?113,7% (індекс інфляції за 2017 рік)?109,8% (індекс інфляції за 2018 рік)?104,1% (індекс інфляції за 2019 рік)?100,2%?99,7%?100,8%, підсумковий рівень інфляції становить 361,47%.
Відповідно, сума інфляційних втрат за договором від 01 березня 2008 року становить:
1 000 000 грн ? 361,47% = 3 614 700 грн, відповідно розмір інфляційних втрат становить 2 614 700 грн (3 614 700 грн - 1 000 000 грн).
Розрахунок інфляційних втрат за договором від 19 лютого 2008 року відбувається                           з 01 березня 2008 року по 01 квітня 2020 року:
103,8%?103,1%?101,3%?100,8%?99,5%?99,9%?101,1%?101,7%?101,5%?102,1%?112,3% (індекс інфляції за 2009 рік)?109,1% (індекс інфляції за 2010 рік)?104,6% (індекс інфляції за 2011 рік)?99,8% (індекс інфляції за 2012 рік)?100,5% (індекс інфляції за                                      2013 рік)?124,9% (індекс інфляції за 2014 рік)?143,3% (індекс інфляції за 2015 рік)?112,4% (індекс інфляції за 2016 рік)?113,7% (індекс інфляції за 2017 рік)?109,8% (індекс інфляції за 2018 рік)?104,1% (індекс інфляції за 2019 рік)?100,2%?99,7%?100,8%, підсумковий рівень інфляції становить 391,93%.
Відповідно, сума інфляційних втрат за договором від 19 лютого 2008 року становить:
635 000 грн ? 391,93% = 2 488 755,50 грн, відповідно розмір інфляційних втрат становить 1 853 755,50 грн (2 488 755,50 грн - 635 000 грн).
Загальна сума інфляційних втрат за договорами від 01 березня 2008 року та                             від 19 лютого 2008 року становить:
2 614 700 грн + 1 853 755,50 грн = 4 468 455,50 грн.
Розрахунок 3 % за договором від 01 березня 2008 року відбувається з 02 червня                           2008 року по 09 квітня 2020 року: 1 000 000 грн ? 3 %/365 днів ? 4 330 дні (з 02 червня 2008 року по 09 квітня 2020 року) = 355 060 грн.
Розрахунок 3 % за договором від 19 лютого 2008 року відбувається з 02 червня                         2008 року по 09 квітня 2020 року: 635 000 грн ? 3 %/365 днів ? 4 430 дні (з 23 лютого                             2008 року по 09 квітня 2020 року) = 132 589,90 грн. 
При цьому загальна сума 3 % за договорами від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року становить: 355 060 грн + 132 589,90 грн = 487 649,90 грн.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                     у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Крім того, відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
На підставі статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625 ЦК України він має сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
Крім того, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно вимог частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 04 лютого 2020 року (справа № 912/1120/16) з посиланням на подібну правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року (справа № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц)).
Також, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми.
Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат.
Водночас, інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання.
Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.
Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові                              від 07 квітня 2020 року (справа № 910/4590/19).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові                      від 26 листопада 2020 року у справі № 914/1028/19 зазначав, що… [якщо додаткова до основної вимога щодо сплати інфляційних та річних в порядку статті 625 ЦК України виникає, як акцесорне зобов`язання, у період здійснення процедури розпорядження майном чи процедури санації боржника, яка здійснюється за нормами Закону про банкрутство в редакції до 19 січня 2013 року, така вимога за своєю правовою природою є поточною вимогою і на неї поширюються правила мораторію у справі про банкрутство, визначені статтею 12 Закону про банкрутство у редакції, що застосовувалася до боржника-відповідача у справі.
Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону про банкрутство, у редакції до внесення змін Законом України від 22 грудня 2011 року № 4212-VІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів). За приписами частини шостої статті 12 цього Закону дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Згідно з частиною сьомою статті 12 цього Закону дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.
Отже, на відміну від частини третьої статті 19 Закону про банкрутство в редакції, яка діє з 19 січня 2013 року та передбачає, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми, частина четверта статті 12 Закону про банкрутство в редакції до 19 січня 2013 року, яка застосовувалась до відповідача під час провадження у справі про його банкрутство не містила прямої заборони щодо застосування індексу інфляції та річних у порядку частини другої статті 625 ЦК України, як грошових вимог до боржника за додатковими (акцесорними) зобов`язаннями, що можуть бути конкурсними чи поточними, в залежності від періоду їх виникнення щодо моменту відкриття провадження у справі про банкрутство…]
Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, відповідно до висновку викладеного у наведеній справі вважає? що вимога щодо сплати інфляційних та річних в порядку статті 625 ЦК України за своєю правовою природою є поточною вимогою, а тому нараховані суми підлягають стягненню на користь позивача.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові                    від 10 листопада 2020 року у справі № 916/4932/15 зазначав, що нарахування, здійснені відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України та заявлені самостійно від основного зобов`язання, яке виникло до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання якого не забезпечено заставою майна боржника (вимоги за яким визнані конкурсними), не можуть бути визнані поточними в розумінні приписів статті 1 Закону про банкрутство, і на них поширюється правовий режим мораторію у справі про банкрутство, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 910/17380/19, вирішуючи питання чи можуть вимоги, заявлені в порядку статті 625 ЦК України самостійно кваліфікуватись як поточні вимоги кредиторів, в розумінні приписів статті 1 Закону про банкрутство (в редакції до 19 січня 2013 року) вважав, що на заборгованість, яка має характер конкурсної, не можуть бути нараховані інфляційні та три відсотки річних згідно частини другої статті 625 ЦК України у період, коли боржник перебував у процедурах банкрутства, оскільки на такі нарахування поширюється мораторій, який зупиняє виконання боржником зобов`язань, що виникли до дня порушення у справі про банкрутство, тобто зупиняє прострочення зобов`язання зі сплати такого боргу, а за приписами частини другої статті 625 ЦК України відповідні нарахування можуть мати місце лише в разі прострочення виконання цього зобов`язання. Отже позивач не має права нараховувати індекс інфляції та три проценти річних на заборгованість, яка була визнана як конкурсні вимоги у справі про банкрутство, оскільки на неї поширюється мораторій на задоволення вимог кредиторів та зупиняється прострочення боржника (відповідача) з виплати такого боргу протягом всього періоду дії цього мораторію.
Таким чином Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду встановив наявність неоднакової практики застосування положень Закону про банкрутство в частині розмежування поточної та конкурсної заборгованості, яка виникла на підставі статі 625 ЦК України у випадку, якщо нарахування сум, передбачених означеною статтею, здійснюється на основне зобов`язання, яке виникло до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання якого не забезпечено заставою майна боржника (вимоги за яким визнані конкурсними).
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за можливе відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду                                          від 26 листопада 2020 року у справі № 914/1028/19, адже вважає, що нарахування, здійснені відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України та заявлені самостійно від основного зобов`язання, яке виникло до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання якого не забезпечено заставою майна боржника (вимоги за яким визнані конкурсними), не можуть бути визнані поточними в розумінні приписів статті 1 Закону про банкрутство, і на них поширюється правовий режим мораторію у справі про банкрутство.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
З огляду на вищенаведене колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за можливе передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду цю справу, оскільки вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду                        від 26 листопада 2020 року у справі № 914/1028/19 в якій зазначено про можливість стягнення з боржника сум, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на основне зобов`язання, яке виникло до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання якого не забезпечено заставою майна боржника (вимоги за яким визнані конкурсними), оскільки такі вимоги є поточними і на них не поширюється правовий режим мораторію у справі про банкрутство.
Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 366/203/21 (провадження № 61-4940св22) за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Іванківрибсільгосп» про стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми за договором позики.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 А. І. Грушицький 
Судді                                                                                                              І. В. Литвиненко
                                                                                                                        С. Ю. Мартєв
                                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                                        В. А. Стрільчук