ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 року                                                                 м. Одеса

справа 522/23253/21
провадження 22ц/813/8195/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий:       Бездрабко В.О.,
судді:                  Семиженко Г.В.,
Склярська І.В.,                  
секретар судового засідання :Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Боднар Максим Олександрович, на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 26 серпня 2022року, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2021року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позов мотивований тим, що 23 січня 2015 року між нею та ОСОБА_3 у простій письмовій формі був укладений договір позики, за яким відповідачу було передано в борг грошові кошти у розмірі 490 000,00 доларів США, що на дату укладення договору становило 13 334 958,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 23 січня 2020року. 
В рахунок забезпечення виконання грошового зобов`язання 23 січня 2015 року ОСОБА_3 видав позивачу нотаріально посвідчену довіреність на користування та розпорядження належним йому майном.
В обумовлений договором строк відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання по поверненню боргу не виконав.
Оскільки на день звернення до суду грошові кошти не повернуті, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 490 000,00 доларів США та понесені судові витрати.
Рішенням Приморського районного суду Одеської області від 26 серпня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 450 000,00 доларів США. та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 10419,30грн.
       Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики від 23 січня 2015 року. В рахунок погашення боргу повернув лише 40 000,00 доларів США, а тому стягненню підлягає непогашена сума боргу.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого адвоката Боднара М.О., подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на незаконність та необґрунтованість судового рішення від 26 серпня 2022року, просить його скасувати та винести нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 2010року вона проживала разом зі ОСОБА_3 однією сім`єю. У 2015 році між ними був зареєстрований шлюб. Стверджує, що відповідач ніколи не позичав у позивачки кошти. Вона, будучи дружиною відповідача, не надавала останньому згоди на укладення договору позики.
Згідно тексту розписки від 23 січня 2015року відповідач зобов`язався повернути кошти у розмірі 490 000,00 доларів США. Однак, ця розписка не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем, а відтак сторони під час розгляду справи не довели, що між ними був укладений договір позики. 
Вказала, що суд першої інстанції не з`ясував питання реальної наявності у позивача коштів у розмірі 490 000,00 доларів США та джерел їх походження для можливості укладення договору позики. Також не встановив мету запозичення грошей ОСОБА_3 та їх використання в інтересах сім`ї.
На думку апелянта, ОСОБА_2 звернулася до суду із штучно створеним позовом про стягнення неіснуючого боргу з метою позбавити її права на спільне майно подружжя та під приводом існування боргу відсудити у неї майно, яке відповідач намагається визнати особистим. Свою позицію мотивує тим, що наявність зобов`язань подружжя має враховуватися під час поділу майна в судовому порядку, у тому числі, борги подружжя входять до складу їх спільного майна, яке підлягає поділу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Кваша М.В., пославшись на те, що судом першої інстанції були вірно враховані всі обставини справи та вимоги законодавства при ухваленні оскаржуваного рішення у справі, а третьою особою не доведено обставин, що свідчили б про незастосування чи неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 26 серпня 2022року без змін.
Зазначив, що 23 січня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошей, про що свідчить складена ОСОБА_3 розписка, за змістом якої позичальник підтвердив факт отримання ним коштів та зобов`язався повернути борг у визначений договором строк. Ці обставини були визнані відповідачем в ході розгляду справи, а посилання ОСОБА_1 про зворотне не відповідають дійсності.
На момент укладення договору відповідач не перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги у справі пред`явлені лише до боржника ОСОБА_3 , а не подружжя. Позов поданий ОСОБА_2 до суду під час перебування відповідача у шлюбі з апелянтом, коли між подружжям були відсутні судові спори про розірвання шлюбу та поділ спільного майна, що спростовує посилання апелянта про штучний характер позову.
Позовні вимоги до ОСОБА_1 позивач не пред`являла, а тому й не доводила обставини щодо укладення відповідачем договору в інтересах сім`ї боржника.
Доводи апеляційної скарги є надуманими, недоведеними та викладеними лише для затягування розгляду справи з метою унеможливити або відстрочити отримання позивачем належних їй коштів.
Вказав, що позивач з 17 січня 2007року зареєстрована як фізична особа-підприємцем, котра здійснює відповідну підприємницьку діяльність, отримуючи прибуток. Для спростування доводів апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_2 достатнього розміру грошових коштів для передачі їх позичальнику за договором позики до відзиву надав документи про матеріальний стан позивача на час укладення договору, які просив приєднати до матеріалів справи.
В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її адвокат Бондар В.Я. повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, про що свідчить довідка про доставку судової повістки про виклик на офіційну електрону адресу адвоката, зазначену ним як адресу для отримання судових документів.
Представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвокати Кваша М.В. та Колеснікова Ю.С. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а апеляційну скаргу без змін, вказавши про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом встановлено, що 23 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики у простій письмовій формі у вигляді складеної позичальником розписки, за яким відповідач вказав, що «отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 490 000,00 доларів США. Зобов`язався повернути борг в строк до 23 січня 2020року. На забезпечення зобов`язання надав довіреність ОСОБА_2 , якою уповноважив її без обмеження повноважень користуватись та розпоряджатись усім його майном, та майном, яке буде набуватися в майбутньому» (а.с.12). На підтвердження цих повноважень 23 січня 2015року ОСОБА_3 видав ОСОБА_2 відповідну довіреність строком на десять років, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірнас І.В., зареєстровану в реєстрі за №71 (а.с.13-14).
В рахунок часткового погашення боргових зобов`язань 03 квітня 2022року відповідач повернув на користь позивача 40 000,00 доларів США, про що свідчить складена ОСОБА_2 розписка (а.с.100). 
Ухвалою суду від 01 лютого 2022року за клопотанням ОСОБА_1 , вона була залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.
Встановлено, що з 05 вересня 2015року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 . Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 18 лютого 2022року шлюб між подружжям розірваний.
Заперечуючи проти факту укладення між позивачем та відповідачем договору позики, за клопотанням ОСОБА_1 ухвалою суду від 12 травня 2022 року у справі призначалася технічна експертиза, на вирішення якої ставилося питання визначення дійсного часу виготовлення розписки про отримання коштів від 25 січня 2015року. Експертне дослідження не було проведено, у зв`язку із не проведенням оплати його вартості третьою особою. 
Оригінал розписки від 23 січня 2015року був оглянутий судом в ході розгляду справи та повернутий представнику позивача адвокату Кваші М.В. (а.с.115).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою ст.527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Встановивши, що у визначені договором строки позика не повернута ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із боржника ОСОБА_3 на користь позикодавця боргу у розмірі 450 000,00 доларів США.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договір позики між позивачем та відповідачем не укладався є недоведеними та спростовуються зібраними у справі доказами.
Щодо посилань апелянта про те, що вона, перебуваючи з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах на час укладення договору позики від 23 січня 2015 року, не надавала своєї письмової згоди на укладення цього договору слід зазначити наступне.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 не надала пояснень щодо необхідності запозичення відповідачем коштів за договором від 23 січня 2015року та їх використання.
При цьому, аналіз пред`явлених позовних вимог та ухваленого у справі рішення суду від 26 серпня 2022року дає підстави вважати, що обов`язок з повернення боргу має індивідуальний характер та в частині його виконання покладений саме на відповідача ОСОБА_3 , а відтак посилання апелянта ОСОБА_1 , що оскаржуване рішення стосується її прав та обов`язків є неприйнятними, оскільки боргове зобов`язання, що випливає із розписки від 23 січня 2015року не визнавалося спільним боргом подружжя та судом не визначався солідарний обов`язок подружжя з повернення позики.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, які стосуються перевірки законності та обґрунтованості судового рішення на час його ухвалення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи та зібраним доказам, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.367, 374, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Боднар Максим Олександрович, залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 26 серпня 2022року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 11 листопада 2022року.

Головуючий : В.О. Бездрабко

Судді : Г.В. Семиженко

І.В. Склярська