УХВАЛА

16 листопада 2022 року 
м. Київ
справа №560/2074/21
адміністративне провадження № К/990/14375/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №560/2074/21
за позовом ОСОБА_1 
до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України
про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 
на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2022 року (головуючий суддя: Божук Д.А.)
і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 8 червня 2022 року (головуючий суддя: Ватаманюк Р.В., судді: Сапальова Т.В., Капустинський.).
ВСТАНОВИВ:
1. У лютому 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, у якому просив суд:
1.1. визнати протиправними дії відповідача щодо відмови включити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, до складу грошового забезпечення, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні;
1.2. зобов`язати відповідача виплатити йому одноразову грошову допомогу, передбачену частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.
2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що відповідач протиправно не включив щомісячну додаткову грошову винагороду до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки вказана виплата входять до складу грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій».
3. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 8 червня 2022 року, позов задоволено:
3.1. визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови включити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, до складу грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні;
3.2. зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.
4. Судами встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 і на основі наказу від 10 березня 2014 року №51 був звільнений у запас за віком, виключений зі списків особового складу частини, маючи вислугу років у календарному обчисленні станом на 10 березня 2014 року: 25 років 7 місяців 9 днів. Згідно цього наказу ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у сумі: 37297,50 грн.
4.1. Також на основі довідок відповідача суди з`ясували, що за січень-лютий 2014 року ОСОБА_1 виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення. Така допомога виплачувалась з квітня 2013 року у розмірі 40% грошового забезпечення. Указана винагорода не була включена до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.
4.2. Надалі ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 24 лютого 2021 року, у якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Листом від 24 лютого 2021 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволенні вказаної заяви, посилаючись на приписи Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України №260 від 11 червня 2008 року.
5. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суду, виходив з того, що право на одноразову допомогу при звільненні ОСОБА_1 набув у відповідності до статті 15 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
5.1. Водночас суд зауважив, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою Уряду №889 від 22 вересня 2010 року, виплачувалась ОСОБА_1 постійно щомісяця до дня звільнення його із військової служби. Однак указана винагорода не була включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу при звільнення позивача з військової служби.
5.2. Також суд дійшов висновку, що з огляду на способи подолання колізій нормативно-правових актів до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми Інструкція №260 від 11 червня 2008 року в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.
5.3. На основі цього суд констатував, що ОСОБА_1 має право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням зазначеної винагороди, тож позовні вимоги мають бути задоволені.
5.4. Водночас апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду, відхилив доводи відповідача щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється дія частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України.
6. 10 червня 2022 року представник військової частини НОМЕР_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
7. Скаржник стверджує, що суди першої й апеляційної інстанції застосували частину п`яту статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України без урахування висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, щодо місячного строку звернення до суду з дня остаточного розрахунку. 
7.1. На переконання скаржника, висновок судів про можливість застосування приписів частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України є помилковим, позаяк строк звернення до суду врегульований спеціальним законом і Верховний Суд про це вже зазначав. Скаржник відстоює позицію, згідно з якою скаржник пропустив місячний строк звернення до суду, оскільки розрахунок проведений 10 березня 2014 року, а позов пред`явлений 24 лютого 2021 року.
8. Також скаржник посилається на пункти 3, 5, 8, 9 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України №595 від 15 листопада 2010 року, та вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій стосовно того, що щомісячна додаткова грошова винагорода включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. 
8.1. У цьому контексті скаржник стверджує, що суди не врахували висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 1 березня 2018 року у справі №761/17387/17, від 19 червня 2018 року у справі №825/1138/17, від 3 квітня 2019 року у справі №808/2189/16, від 29 серпня 2019 року у справі № 830/375/18, від 6 листопада 2019 року у справі №240/9504/19, від 21 листопада 2019 року у справі №815/5547/17, від 9 січня 2020 року у справі №809/1489/16, від 13 жовтня 2020 року у справі №240/9504/19, а також постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2014 року у справі №21-473а14, від 3 березня 2015 року у справі №21-32а15, відповідно до яких зазначена винагорода не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
9. Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2022 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
10. Позивач відзиву на касаційну скаргу не подав, копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримав 22 липня 2022 року (ідентифікатор поштового відправлення: 0102936450889), що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку.
11. В аспекті надання оцінки доводам касаційної скарги щодо неоднакового правозастосування, Верховний Суд дійшов таких висновків.
12. Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
13. Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
14. Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
15. Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 конкретизувала:
15.1. висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі №910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16 тощо); 
15.2. висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі №760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц тощо). 
15.3. Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12 жовтня 2021 року).
16. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. 
16.1. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. 
16.2. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12 жовтня 2021 року).
17. Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
18. Проаналізувавши висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у наведених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, колегія суддів зазначає таке.
19. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач зазначає, що при винесенні оскаржуваних судових рішень судами не були враховані висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, щодо необхідності застосування частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і, відповідно, місячного строку для звернення до суду з дня остаточного розрахунку.
20. У цьому контексті колегія суддів зауважує, що у справі №240/532/20 позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій щодо невиплати всіх сум, належних йому у день звільнення (грошової компенсації за речове майно у розмірі: 20555,77 грн), та стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 1 серпня до 22 жовтня 2019 року в сумі: 103334,76 грн.
21. Спірне питання, яке стало предметом касаційного розгляду у справі №240/532/20, стосувалося визначення строку звернення до адміністративного суду з таким позовом та його дотримання позивачем.
22. У постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20 Верховний Суд виходив з того, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п?ятої статті 122 КАС України, тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
23. На противагу цьому колегія суддів зазначає, що у справі ОСОБА_1 спір пов`язаний із питанням правомірності дій військової частини, які полягають у відмові включити щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Уряду від 22 вересня 2010 року №889, до складу грошового забезпечення, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні у 2014 році.
24. Як слідує зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся із вимогою до відповідача нарахувати й виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, визначену частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
25. На цьому тлі колегія суддів зазначає, що у справі №240/532/20 Верховний Суд не вирішував питання щодо строку звернення до адміністративного суду із позовними вимогами, які заявив ОСОБА_1 .
26. Питання строку звернення до суду із такими позовними вимогами вирішувалося Верховним Судом в інших справах. Зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18, від 7 лютого 2022 року у справі №420/7697/21, від 28 липня 2022 року у справі №300/6805/21 викладено висновок стосовно необхідності керуватися частиною другою статті 233 КЗпП України при зверненні особи з вимогами нарахувати й виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, визначену частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
27. Наведене свідчить про те, що обставини справи і спірні правовідносини у справі №240/532/20 та справі ОСОБА_1 не є подібними, а скаржник послався на нерелевантні висновки Верховного Суду.
28. Разом з цим, інші постанови касаційного суду, на які послався відповідач у касаційній скарзі, не є прикладом помилкового неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України №595 від 15 листопада 2010 року у подібних правовідносинах.
29. Так, посилаючись на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 1 березня 2018 року у справі №761/17387/17, від 19 червня 2018 року у справі №825/1138/17, від 3 квітня 2019 року у справі №808/2189/16, від 29 серпня 2019 року у справі № 830/375/18, від 6 листопада 2019 рок у справі №240/9504/19, від 21 листопада 2019 року у справі №815/5547/17, від 9 січня 2020 року у справі №809/1489/16, від 13 жовтня 2020 року у справі №240/9504/19, а також постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2014 року у справі №21-473а14, від 3 березня 2015 року у справі №21-32а15, скаржник відстоює позицію про те, що щомісячна додаткового грошова винагорода не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
30. Однак колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі №825/997/17 відступила від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України в постановах від 4 листопада 2014 року у справі №21-473а14, від 3 березня 2015 року у справі №21-32а15 та від 19 травня 2015 року у справі №21-466а15 (пункт 70).
31. Серед іншого, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби (пункт 69).
32. Велика Палата Верховного Суду погодилася із судом першої інстанції у тому, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Уряду від 22 вересня 2010 року №889, є протиправними, а тому відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок та виплату позивачці грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої указаною постановою (пункт 75).
33. Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (пункт 71).
34. У цьому контексті колегія суддів зауважує, що оскаржувані судові рішення ухвалені після розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №825/997/17. Рішення суду першої інстанції, залишене без змін апеляційним судом, містить цитування й пряме посилання на указану постанову Великої Палати Верховного Суду. Висновки й правозастосування судів попередніх інстанцій відповідають указаній позиції Великої Палати Верховного Суду. 
35. Отже, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які покликається скаржник, по-перше, стосуються правовідносин, що не є подібними до тих, з яких виник спір у цій справі, та, по-друге, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень щодо яких подано касаційну скаргу у цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
36. З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
37. За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
38. Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, касаційне провадження у цій справі належить закрити.
Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження №К/990/14375/22 у справі №560/2074/21 за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 8 червня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук 
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду