КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №753/13133/17                                             Головуючий у І інстанції - Трусова Т.О
апеляційне провадження №22-ц/824/6667/2022       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
15 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року у справі за позовом Малого сумісного підприємства «Теннер» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінчук Ігор Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталія Петрівна, про скасування запису про право власності особи на об`єкт нерухомого майна, витребування майна із чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дію- 
                                                                    встановив:
 У липні 2017 року мале сумісне підприємство «Теннер» (далі також - МСП «Теннер», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2 , відповідач 1), ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3 , відповідач 2), ОСОБА_4 (далі також - ОСОБА_4 , відповідач 3), ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , відповідач 4) про скасування запису Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрацію права власності» від 18.04.2011 № 10216-П в книзі 215-П щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі також - спірна нежитлова будівля, спірне майно), витребування спірної нежитлової будівлі з незаконного володіння  ОСОБА_1 та зобов`язання останнього передати її позивачу.
Позов обґрунтований такими обставинами. Розпорядженням представника Президента України від 26.05.1995 МСП «Теннер» було надано дозвіл на встановлення павільйону для продажу товарів за адресою: АДРЕСА_1 . Розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 24.09.1996 МСП «Теннер» надано в користування земельну ділянку площею 212 кв.м. за вищевказаною адресою під розміщення павільйону для продажу товарів. 21.11.2000 складено акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - торгового павільйону з благоустроєм території та в подальшому позивачем були зібрані необхідні документи для реєстрації спірної нежитлової будівлі в БТІ. 01.05.2002 між позивачем та ТОВ «Нікос», директор якого є сином ОСОБА_2 , був укладений договір оренди спірної нежитлової будівлі, яке відповідач ОСОБА_2 орендувала під кафе. 08.11.2010 Солом`янський районний суд м. Києва виніс рішення про визнання за відповідачем ОСОБА_2 права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , на підставі якого було вчинено оспорюваний запис про реєстрацію права власності. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2015 було скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну нежитлову будівлю та у задоволенні позову відмовлено. Однак ще до цього, у грудні 2014 р., ОСОБА_2 відчужила спірну нежитлову будівлю на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В подальшому, у квітні 2015 р., ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали належні їм частки нежитлової будівлі ОСОБА_1 .
Вимоги позову мотивовані тим, що позивач як законний володілець спірної нежитлової будівлі, яка вибула з його володіння у незаконний спосіб та не з його волі, має право на захист свого права шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння.
В ході розгляду справи позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив скасувати запис Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» № 10216-П в книзі 215-П від 18.04.2011 щодо реєстрації права власності на спірну нежитлову будівлю за ОСОБА_2 , витребувати 58/131 часток спірної нежитлової будівлі з незаконного володіння  ОСОБА_1 та зобов`язати останнього передати цю частку МСП «Теннер».
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року позов Малого сумісного підприємства «Теннер» задоволено частково.
Витребувано у ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Малого сумісного підприємства «Теннер» (код юридичної особи: 22922071, місцезнаходження: м. Київ, вул. Драгоманова, буд. 31, кв. 180) 58/131 частин нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 486982580000.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнутоз  ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Малого сумісного підприємства «Теннер» (код юридичної особи: 22922071, місцезнаходження: м. Київ, вул. Драгоманова, буд. 31, кв. 180) судовий збір в сумі 3 212 гривень 33 копійки.
Стягнуто з  ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) в дохід держави судовий збір в сумі 14 541 гривню 71 копійку.
 Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,   ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем майна. А також те, що позивач не є власником майна, оскільки у встановленому порядку таке право не зареєстровано, тому позивач звернувся за захистом права в неефективний спосіб. Відсутні підстави для витребування майна без виділення частки цього майна в натурі. Крім того, у позивача відсутні докази виготовлення майна - нерухомого майна нежитлової будівлі площею як у розмірі 131 кв.м., так і меншої частки цього майна.
У відзиві позивач посилається на те, що у нього є всі підтверджуючи документи, які додані до позову, як то дозволи на будівництво, так і введення майна в експлуатацію, але позивач не встиг оформити своє право власності на майно,як воно вибуло з його володіння незаконним шляхом. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням представника Президента України у Харківському районі м. Києва від 26.05.1995 № 233 МСП «Теннер» надано дозвіл на тимчасове встановлення збірно-розбірних павільйонів для продажу товарів народного споживання та харчування за трьома адресами, в тому числі і за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 12).
25.03.1996 державне комунальне об`єднання водопровідно-каналізаційного господарства «Київводоканал» видало МСП «Теннер» технічні умови № 2822 на каналізування магазину-продтовари за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 20).
Розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 24.09.1996 № 488 МСП «Теннер» надано у користування земельну ділянку площею 212 кв.м. по АДРЕСА_1 під розміщення двох павільйонів по торгівлі товарами повсякденного вжитку терміном до 31.12.1997 з встановленням плати за землю в розмірі одного земельного податку (т. 1 а.с. 14).
Відомості про МСП «Теннер» як про користувача земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (код земельної ділянки: 90:003:050) були внесені до бази даних Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом з бази даних Державного земельного кадастру станом на 22.04.2009 (т. 1 а.с. 30).
24.10.1996 Управління державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва надало МСП «Теннер» дозвіл на виконання будівельних робіт № 266 з будівництва торгового павільйону по АДРЕСА_1 на строк до 31.12.1996 (т. 1 а.с. 15).
Актом від 04.02.1999 водопровід до торговельного павільйону по АДРЕСА_1 прийнято до експлуатації (т. 1 а.с. 16).
07.02.1999 Харківська районна державна адміністрація м. Києва видала МСП «Теннер» Свідоцтво торговельної точки № 000190 на магазин-кафе, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 124).
Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого МСП «Теннер» та зареєстрованого в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва 21.11.2000 за № 164, до експлуатації прийнято торговий павільйон з благоустроєм території, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проектною площею 60 кв.м., фактичною площею 58 кв.м., загальний будівельним об`ємом 156 куб. м. (т. 1 а.с. 17-18).
Згідно з даними цього акту прийнятий в експлуатацію об`єкт являє собою металевий збірно-розбірний павільйон площею 60 кв.м., покрівля - металочерепиця, підлога - керамічна плитка, з підведеними до нього комунікаціями - водопостачанням та каналізацією.
На прохання позивача суд витребував копії матеріалів інвентаризаційної справи на спірну будівлю, які перебувають в розпорядженні КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (т. 1 а.с. 224-250).
Дослідженням цих матеріалів установлено, що у червні 2007 р. на підставі звернення керівника МСП «Теннер» Тамтури Т. С. (заява від 19.06.2007, замовлення від 19.06.2007 № 13177 (НЖ-2007) спеціалістами БТІ м. Києва було проведено технічну інвентаризацію нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої складено оцінний акт, журнал зовнішніх обмірів, план за поверхами та журнал внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень (т. 1 а.с. 225-230).
Вказаними матеріалами технічної інвентаризації зафіксовано, що спірна будівля побудована у 2000 році і станом на 27.06.2007 має такі технічні характеристики: загальна площа- 131,3 кв.м. (основна - 54,8 кв.м.; вбиральня - 2 кв.м.; допоміжна - 6, 1 кв.м.; допоміжна - 3,1 кв.м.; коридор -1,5 кв.м.; вбиральня - 1,1 кв.м.; допоміжна - 6,0 кв.м; підвал - 56,7 кв.м.); матеріал фундамента і цоколя - залізобетонні блоки; матеріал стін - цегла, метал; матеріал перегородок - цегла; міжповерхове перекриття - балки; підлога - метлахська плитка, лінолеум; покрівля - металеві листи; вікна - дерев`яні двостворчаті; двері - внутрішні дерев`яні щитові; сходи - залізобетонні марші та площадки; сантехобладання - водопровід, каналізація, електроосвітлення, вентиляція.
Також у матеріалах технічної інвентаризації наявні копії дозволу на виконання будівельних робіт № 266, Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; чергового кадастрового плану з витягом з бази даних Державного земельного кадастру.
Судом першої інстанції також установлено, що 01.05.2002 між МСП «Теннер» (орендодавцем) в особі директора Тамтура В. І. та TOB «Нікос» (орендарем) в особі директора Литвина С. М. було укладено договір оренди нежилого приміщення - будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , яка знаходиться на балансі орендодавця (т. 1 а.с. 31-32).
Відповідно до умов цього договору термін оренди складає три роки, але якщо жодна зі сторін за один місяць до закінчення терміну його дії не заявить про намір його розірвати, договір автоматично пролонгується на невизначений строк.
У 2010 році ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6 , КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, у якому, зокрема, просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 131,1 кв.м., зобов`язати КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати за нею вказане нежитлове приміщення, а Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві - видати на нього сертифікат відповідності (цивільна справа № 2-3773-1/10).
08.11.2010 Солом`янський районний суд м. Києва ухвалив у цій цивільній справі рішення, яким визнав за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 131,1 кв.м. та зобов`язав КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати за ОСОБА_2 вказане нежитлове приміщення, а Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві - видати на нього сертифікат відповідності (т. 1 а.с. 33-34).
На підставі цього рішення та ухвали суду про виправлення описки від 06.04.2011, яка стосувалась виправлення назви спірного об`єкта нерухомого майна, 18.04.2011 КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» здійснило реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю (літ«Б») загальною площею 131,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 32483950, номер запису 10216-П в книзі 215-П (т. 1 а.с. 35).
З виготовленого на замовлення ОСОБА_2 технічного паспорта на громадський (виробничий) будинок (приміщення) АДРЕСА_1 , виготовленого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» станом на 29.07.2013, вбачається, що спірна будівля має загальну площу 131,3 кв.м. і складається з основного приміщення площею 77 кв.м. та підвалу площею 54,3 кв. м.
Згідно з даними цього технічного паспорта спірна нежитлова будівля побудована у 2000 р., стіни основного приміщення виготовлені з цегли та металу, покрівля - з металевих листів, підлога - з плитки, до будівлі підведені електрика, водопровід та каналізація.
Позивач дізнався про рішення Солом`янського районного суду м. Києва та у березні 2013 р. подав на нього апеляційну скаргу, яка впродовж 2013-2015 років перебувала на розгляді в судах апеляційної та касаційної інстанцій (т. 1 а.с. 198-199, 200-201, 201-203, 203-205, 206-207, 207-208).
В кінцевому результаті рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2015 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08.11.2010 та ухвалу про виправлення описки від 06.04.2011 було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 36-37).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що  ОСОБА_2  не надано доказів на підтвердження свого права власності на спірну будівлю, натомість з матеріалів справи вбачається, що договір оренди земельної ділянки було укладено з МСП «Теннер», дозвіл на виконання будівельних робіт та акт приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта також було видано МСП «Теннер».
В період перебування апеляційної скарги позивача на розгляді в судах спірне майно неодноразово відчужувалось за цивільно-правовими угодами.
Так, на підставі договорів-купівлі-продажу від 03.12.2014, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П., ОСОБА_2 продала спірну будівлю в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 192.
На підставі договорів купівлі-продажу від 29.04.2015, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І. А., ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відчужили свої частки спірної будівлі ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 150-151, 152-153).
Право власності ОСОБА_1 на спірне майно зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 154, ).
У листопаді 2015 р. МСП «Теннер» звернулося до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу часток спірної нежитлової будівлі, укладених між продавцем ОСОБА_2 та покупцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , та між продавцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_1 , проте рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.07.2016, яке набрало законної сили, у задоволенні позову було відмовлено (цивільна справа № 753/21414/15-ц).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що він є власником спірної будівлі, та ним обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права.
Встановивши вказані обставини і задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що за обставинами справи установлено, що у 1996 році голова Харківської районної державної адміністрації м. Києва, діючи у межах делегованих йому повноважень та відповідно до встановленого на той час порядку, надав у користування МСП «Теннер» земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , на якій на законних підставах, на підставі виданого у встановленому порядку дозволу на виконання будівельних робіт, господарським способом було побудовано торговий павільйон, що був прийнятий до експлуатації, та використовувався за призначенням як магазин-кафе.
Всупереч доводам відповідача ОСОБА_1 розмір належного йому об`єкта нерухомого майна відповідає розміру об`єкта, що був проінвентаризований у червні 2007 року за заявою МСП «Теннер».
Інші технічні характеристики належного відповідачу об`єкта також суттєво не відрізняються від технічних характеристик об`єкта, зафіксованих у журналі внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень від 27.06.2007.
Поняття тимчасової споруди міститься у статті 28 Закону України «Про архітектурну діяльність», відповідно до якої тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи збудована позивачем будівля має фундамент і цоколь, які виготовлені із залізобетонних блоків, а відтак вона не є і не була тимчасовою спорудою, як стверджує відповідач.
Судом установлено, що з метою оформлення права власності на спірну будівлю позивачем збирались необхідні для цього документи, були сплачені кошти за виготовлення копії кадастрового плану та за проведення технічної інвентаризації, проте визначена нормативно-правовими актами процедура отримання правовстановлюючого документа на об`єкт нерухомого майна та державної реєстрації права власності на нього не була завершена.
Незважаючи на відсутність у позивача свідоцтва про право власності на спірну будівлю та недотримання вимог щодо здійснення державної реєстрації права власності, вказана обставина не впливає на вирішення цієї справи, оскільки за приписами чинного на час створення майна цивільного законодавства підставою виникнення у особи права власності на новостворене нерухоме майно був сам факт збудування його на відведеній для цієї мети земельній ділянці з додержанням вищенаведених вимог нормативно-правовових актів, при цьому закон не пов`язував момент набуття права власності на нерухоме майно з його державною реєстрацією.
Таким чином в цій частині, суд вважав позовні вимоги обґрунтованими, оскільки позивачем підтверджено факт належності йому спірної будівлі, та виходячи з встановленої законом презумпції правомірності набуття права власності, суд вважав доведеним факт набуття МСП «Теннер» права власності на новостворений об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , якою на цей час володіє відповідач ОСОБА_1 і застосував до даних правовідносин ст..ст. 386-388 ЦК України, оскільки власник з дотриманням вимог вказаних норм може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Спірна будівля вибула з власності позивача на підставі судового рішення у цивільній справі № 2-3773-1/10, яке було скасоване судом апеляційної інстанції.
Існування між позивачем та TOB «Нікос» договірних (зобов`язальних) відносин не свідчить про наявність волі позивача на вибуття майна з його володіння, оскільки підставою набуття права власності на нього відповідачем ОСОБА_2 стали не дії TOB «Нікос», а судове рішення, яке в подальшому було скасоване.
Зважаючи на викладене суд дійшов висновку, що спірна будівля вибула з володіння власника МСП «Теннер» поза його волею.
В подальшому  ОСОБА_2  за відплатними договорами відчужила майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які, в свою чергу, продали його ОСОБА_1 , однак таке відчуження також не є законним, адже ОСОБА_2 не володіла необхідним обсягом повноважень щодо такого майна і не мала прав на його відчуження.
Суду не надано доказів обізнаності  ОСОБА_1  з наявністю претензій позивача на спірне майно, проте вказана обставина не має значення для вирішення цієї справи, оскільки відсутність волі власника на відчуження майна означає, що  ОСОБА_1  володіє ним незаконно, без відповідної правової підстави.
Разом з тим за принципом диспозитивності, враховуючи  заяву про зменшення позовних вимог, суд вважав, що є підстави для захисту порушеного права МСП «Теннер» шляхом витребування на його користь від ОСОБА_1  58/131 частин спірної нежитлової будівлі.
Витребування майна з чужого незаконного володіння, суд вважав є законним та ефективним способом захисту права неволодіючого власника, а відтак вимоги позову про зобов`язання ОСОБА_1 передати витребуване майно є зайвими і задоволенню не підлягають.
Також відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд виходив з того, що вимоги про скасування запису КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрацію права власності» про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірну нежитлову будівлю є необґрунтованою з тих підстав, що оскаржуваний запис про реєстрацію за ОСОБА_2  права власності на спірну будівлю було вчинено на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції.
Наведене означає, що права позивача, порушені неправомірним судовим рішенням, були поновлені судом в рамках процедури його перегляду, а тому здійснений на підставі скасованого судового рішення запис про право власності не породжує жодних правових наслідків.
Крім того, оскаржуваний запис вичерпав свою дію після відчуження спірного об`єкта нерухомого майна  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відтак задоволення позову в цій частині жодним чином не захищає і не відновлює порушене право позивача і не відповідає завданням цивільного судочинства.
Проте з таким висновком суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного.
Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.  Аналогічне положення закріплено у статті 321 ЦК України.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Слід зазначити, що у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно. Тому для правильного вирішення спору суду слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно у позивача; факт наявності майна у незаконному володінні відповідача; факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном; факт добросовісного (недобросовісного) володіння чужим майном.
При цьому незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.
Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.
Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.
Виходячи з оскаржуваного судового рішення суд не встановив і не зазначив чи є відповідач добросовісним/недобросовісним набувачем.
Оскільки відповідно до ст. 82 ЦПК України у цій справі позивач не довів тих обставин, що відповідач у справі є недобросовісним, і доказів цим обставинам у справі не має, то ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна.
Крім цього, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого МСП «Теннер» та зареєстрованого в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва 21.11.2000 за № 164, до експлуатації прийнято торговий павільйон з благоустроєм території, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , проектною площею 60 кв.м., фактичною площею 58 кв.м., загальний будівельним об`ємом 156 куб. м. (т. 1 а.с. 17-18).
Згідно з даними цього акту прийнятий в експлуатацію об`єкт являє собою металевий збірно-розбірний павільйон площею 60 кв.м., покрівля - металочерепиця, підлога - керамічна плитка, з підведеними до нього комунікаціями - водопостачанням та каналізацією.
Тобто в експлуатацію прийнята тимчасова споруда - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Проте спірний об`єкт - є об`єктом капітального будівництва, що підтверджується матеріалами справи та визнано сторонами.
Крім цього, встановлено, що спірний об`єкт був побудований без відповідних дозволів та на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, тобто цей об`єкт до постановлення рішення, на підставі якого було зареєстровано право власності на нього, був самочинним будівництвом.
Разом з цим, цей об`єкт зареєстрований в БТІ на підставі рішення суду, яке було скасовано та було підставою для реєстрації цих прав.
Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач просив витребувати лише частину спірного майна, яка підтверджена документацією на будівництво тимчасової споруди на 58 кв.м., а сам об`єкт - капітальна споруда має площу 131 кв.м.
З викладеного слід дійти висновку, що в цій частині суд не врахував висновки, наведені у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 61/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) та від 18 листопада 2020 року у справі № 694/1726/18 (провадження № 61-18004св19), за змістом яких, тлумачення статті 387 ЦК України свідчить, що на підставі індикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно, яке є індивідуально визначеним, у зв`язку із чим позови про витребування частки майна, яка не виділена в натурі, задоволенню не підлягають.
Не звернув суд увагу на те, що майно, яке просить витребувати позивач не є індивідуально визначеним тому помилково дійшов висновку про обґрунтованість позову в цій частині.
Крім того, не звернув суд увагу на те, що позивач ніколи не був власником спірного майна площею 131 кв.м., оскільки таке право за ним не реєструвалось, і докази цим обставинам відсутні.
Згідно із ч. 1 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Пунктом 1) частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» встановлено, що державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до пункту 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника.
В розрізі діючих норм матеріального права безпосередньо рішення про витребування майна із чужого володіння не слугує підставою для державної реєстрації - визнання державою права власності на майно. Для такої реєстрації, одночасно із рішенням про витребування, необхідним є документ, що посвідчує право власності належного власника.
У постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 19.05.2020 року у справі №916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) наведено висновки, за змістом яких однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 80 постанови).
Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами (п. 81 постанови).
Отже  у цій справі позивач має документи, що підтверджують його право на павільйон, який не є об`єктом капітального будівництва, який  є предметом у цій справі.  
Незважаючи на вказані вище норми матеріального права та висновки Верховного Суду, судом першої інстанції не врахована та обставина, що у позивача відсутній будь-який правовстановлюючий документ, який посвідчував його право власності на спірне майно, у будь-якій його конфігурації - 58 м2 або 131,1 м2, у зв`язку із чим застосування механізму, визначеного у статті 388 Цивільного кодексу України, не є ефективним способом захисту, оскільки не слугуватиме до реального настання правових наслідків шляхом зміни правовідношення власності на спірне майно.
Враховуючи викладене рішення суду підлягає скасуванню в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права  з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову як необґрунтованому.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київськийапеляційний суд
                                                              ПОСТАНОВИВ:
  Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити.
 Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. 
Відмовити в задоволенні позову Малого сумісного підприємства «Теннер» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінчук Ігор Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталія Петрівна, про скасування запису про право власності особи на об`єкт нерухомого майна, витребування майна із чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дію.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий                                                                   В.В. Гуль
 
Судді                                                                               Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник