Постанова
Іменем України
14 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/11636/21
провадження № 61-7098св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,
відповідач -ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року у складі судді 
Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 27 червня 
2022 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2021 року акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 02 квітня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 
55 800 грн, строком користування до 02 квітня 2024 року.
Посилаючись на те, що позичальником належним чином не виконувалися грошові зобов`язання, передбачені умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 19 травня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 
82 124,69 грн, із яких: 55 800 грн - тіло кредиту; 4 841,69 грн - проценти; 21 483 грн - комісія, банк просив стягнути цю заборгованість із відповідача.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 червня 2022 року, позовну заяву АТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено частково.
 
Судові рішення мотивовані тим, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість за тілом кредиту та процентами, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим не підлягають до задоволенню вимоги про стягнення комісії, оскільки у тексті укладеного між сторонами договору не визначено за яку саме послугу банк встановив щомісячну комісію, тому відповідач не повинен її сплачувати.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України 
від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Апеляційний суд не прийняв до уваги надані скаржником разом із апеляційною скаргою копію універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб версія 13.0, оскільки клопотання про приєднання нового доказу позивачем не заявлено, доказів неможливості подання даних документів до суду першої інстанції позивачем не було надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі АТ «Банк Кредит Дніпро» просить змінити судові рішення та стягнути заборгованість за кредитним договором у зазначеному у позовній заяві розмірі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії, оскільки її сплата передбачена умовами укладеного між сторонами кредитного договору. Зазначає, що до витрат споживача за кредитним договором відносяться витрати, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту включаючи комісії, а тому нарахування таких витрат кредитором не є несправедливим. Посилається на те, що у матеріалах справи містяться копії підписаних відповідачем паспорту споживчого кредиту, заяви - згоди на укладання універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб та кредитного договору, які свідчать про те, що відповідач ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту надані виходячи з обраних ним умов кредитування, а також отримав усі пояснення необхідні для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації. Вважає, що висновки судів про безпідставне та несправедливе нарахування комісії не відповідають нормативно - правовому регулюванню відносин у сфері споживчого кредитування. Крім того, посилається на те, що відповідач не пред`являв зустрічного позову у даній справі або окремого позову про визнання недійсними відповідних умов кредитного договору.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 08 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 квітня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 55 800 грн під 0,001% річних, строком користування до 02 квітня 2024 року.
 
Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить 3,5 % від суми кредиту.
 
За змістом пункту 2.1 кредитного договору платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів. 
 
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість за кредитним договором станом 19 травня 2019 року складає 82 124,69 грн, із яких: 
55 800 грн - тіло кредиту; 4 841,69 грн - проценти; 21 483 грн - комісія.
 
Позиція Верховного Суду
 
Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вимови у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії, то відповідно до статті 400 ЦПК України їх законність в іншій частині колегією суддів не перевіряється.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
 
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
 
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
 
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
 
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
 
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
 
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
 
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
 
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
 
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
 
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
 
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
 
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
 
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
 
Оцінюючи зміст оспорюваного положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - 
3,5 % від суми кредиту, та зміст положень пункту 6.9.3 Загальних умов кредитування розділу 6 «Умови надання споживчих кредитів» Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» версія 13.0, чинними на час укладення оспорюваного договору, якими визначено, що послуга банку по обслуговуванню кредиту полягає у тому, що банк здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості, шляхом направлення SMS - повідомлень; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення клієнтом часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою клієнта надає оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості, тощо, Верховний Суд дійшов висновку, що дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку, визначеним пунктом 6.9.7 Загальних умов кредитування, про надання не частіше одного разу на місяць безоплатно інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надання виписок по рахунку, щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за договором, які сплачені та які належить сплатити і дати сплати, та зобов`язанням кредитодавця про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними.
 
Наведене дає підстави для висновку, що положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - 3,5 % від суми кредиту суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним.
 
Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.
 
Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20, 
від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19.
 
Доводи касаційної скарги про те, що встановлення у кредитному договорі щомісячної комісії за обслуговування кредиту - 3,5 % від суми кредиту не суперечить законодавству на момент укладення сторонами кредитного договору і підписавши заяву-згоду № 1118784, паспорт споживчого кредиту та кредитний договір відповідач засвідчив, що він погодилася з його умовами та надала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, є помилковими.
 
Суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку позичальника їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.
 
З урахуванням викладеного, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії у розмірі 21 483 грн є правильними. 
 
Разом з тим, суди не застосували закон, який підлягав застосування до спірних правовідносин, зокрема положення статей 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», а також суд апеляційної інстанції застосував положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що на момент укладення між сторонами кредитного договору втратила чинність, яке не підлягало застосуванню, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для зміни судових рішень із викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
З огляду на наведене, касаційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судових рішень з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.
 
Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
                                                          ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 червня 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович