Номер провадження: 22-ц/813/715/22 
Справа № 947/2094/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за поданням старшого державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Луняченка В.О. 09 листопада 2021 року у м. Одеса, -
встановила:

У жовтні 2021 року старший державний виконавець Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшов П.Ю. звернувся до Київського районного суду м. Одеси із поданням про вирішення питання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України ОСОБА_2 без вилучення паспортного документу до виконання зобов`язань за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 172638,75 гривень, та судові витрати, мотивуючи своє подання тим, що на виконанні у Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 947/2094/20 виданого Київським районним судом м. Одеси, 23.12.2020 року.
10.02.2021 року та 11.02.2021 року по вище зазначеній справі винесено постанови про відкриття виконавчого провадження та направлено сторонам.
Станом на час звернення до суду у Відділі була відсутня інформація щодо фактичного виконання боржником вимог виконавчого документа.
На особистий прийом до державного виконавця боржник жодного разу не з`явився, що свідчить про те що боржник ухиляється від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення.
У зв`язку із викладеним, державний виконавець просив тимчасово обмежити право виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 .
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року було відмовлено у задоволенні подання старшого державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшова П.Ю. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , без вилучення паспортного документу до виконання зобов`язань за рішенням суду.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, якою задовольнити подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, враховуючи тривалий термін невиконання боржником зобов`язань за рішенням суду та вимог державного виконавця, існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду.
Сторони про розгляд справи на 22.11.2022 року були сповіщені належним чином.
20.09.2022 року від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2020 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 172638,75 гривень та судові витрати.
10.02.2021 року та 11.02.2021 року по вказаній справі винесено постанови про відкриття виконавчого провадження та направлено сторонам.
Згідно довідки МВС України, транспортні засоби за боржником не зареєстровані.
Згідно довідки ДПС України, інформація стосовно боржників - фізичних осіб щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня.
Відповідно довідки ПФУ, відомості відносно боржника про працевлаштування за трудовими та цивільно-правовими договорами, відсутні.
Відповідно до довідки ДФС України про наявні рахунки у боржників-юридичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців, а також рахунки відкриті боржником-юридичною особою через свої відокремлені підрозділи - інформація про номери рахунків. Відкриті у банках та інших фінансових установах та/або фізичними особами-підприємцями, до ДФС не надходила.
Державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на нерухоме майно боржника.
З інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наявність у боржника нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Державний виконавець, звертаючись до суду із даною заявою, просив тимчасово обмежити право виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 , посилаючись на те, що на особистий прийом до державного виконавця боржник жодного разу не з`явився, що свідчить про те, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання судового рішення.
Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції представник державного виконавця на питання суду щодо ухилення боржника від виконання рішення суду зазначив те, що боржник не виконує ніяких дій по виконанню рішення, відомостей, чи виїжджав боржник за межі держави, заявник не має, такі запити не направлялись, місце мешкання боржника відомо з виконавчого документу, відомостей щодо стану сімейного стану у виконавця не має. Інших підстав для встановлення обмеження у праві виїзду боржника, окрім визначених у поданні, не має.
Згідно ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.
Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.
Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, у випадках, передбачених п.п. 1-9 ч.1 цієї статті, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон або у вказаних випадках паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено.
Таким чином, за наявності підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, до громадянина в залежності від наявності чи відсутності паспорта для виїзду за кордон застосовується: відмова у видачі паспорта; відмова у виїзді за кордон; тимчасове затримання чи вилучення паспорта для виїзду за кордон.
Статтею 6 цього Закону передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, а громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон. Зазначеною статтею не передбачено здійснення таких дій як встановлення тимчасового обмеження судом права виїзду громадянина за межі України.
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що у поданні не вказано підстав та доказів того, що боржник має намір виїхати за межі України, не йдеться також про наявність в нього закордонного паспорту, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє Відділ ДВС правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.
Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України подання розглядається судом негайно, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.
Також судом враховано, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, саме державний виконавець повинен довести суду, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.
Згідно ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.
Зокрема, пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.
Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.
Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.
У розумінні ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.
При цьому, під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, суд розуміє будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.
Таким чином, судом першої інстанції не встановлено фактів, які б свідчили про наявність правових підстав для необхідності тимчасового обмеження права виїзду боржника за межі України.
Враховуючи вимоги Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», яким регулюється порядок та випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що державним виконавцем не надано всі необхідні докази, які б свідчили про ухилення боржника від виконання зобов`язання, а також не вбачається наявності обґрунтованого припущення, що вирішення питання про заборону боржникові виїзду за кордон сприятиме виконанню зобов`язання, у зв`язку з чим, подання є необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що, враховуючи тривалий термін невиконання боржником зобов`язань за рішенням суду та вимог державного виконавця, існують достатні підстави вважати, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду.
Колегія суддів зазначає, що, як роз`яснив Верховний Суд України у листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).
Тобто, відсутність майна чи достатньої суми грошових коштів, не свідчить про вчинення свідомих дій боржником, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення.
Відповідно до вищевказаного листа Верховного Суду України однією з підстав для відмови у задоволенні подання є неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.
Таким чином, нез`явлення до державного виконавця та наявність самого лише зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, якщо не доведений факт ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
У даному випадку, у матеріалах подання державного виконавця відсутні докази свідомого ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2020 року. 
Колегія суддів приймає до уваги той факт, що з інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наявність у боржника нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності, реалізація якої в примусовому порядку державним виконавцем не здійснювалась, а відтак, погашення відповідної частини заборгованості можливе також за рахунок зазначеного нерухомого майна.
Крім того, з доданих до подання документів, з яких вбачається відсутність будь-якого іншого майна божника та відсутність коштів на рахунках боржника у банківських установах не може однозначно свідчити, що боржник вчиняє діяння, які спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року постановлено з додержанням процесуального права, підстав для її скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе