П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
19 вересня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/9380/20	
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166), Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ 43142370) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі ДПС) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.03.2020 року №0036814-5005-1553 та №0036814-5005-1553.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки при їх прийнятті контролюючим органом порушено принцип правової визначеності.
Позивач вказав, що зі змісту оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не можливо встановити щодо якого об`єкту оподаткування вони відносяться, чи належить такий об`єкт оподаткування позивачу на праві власності та чи є взагалі такий об`єкт нерухомості об`єктом оподаткування в розумінні податкового законодавства. При цьому, разом з податковими повідомленням-рішеннями позивач не отримував жодних розрахунків, тому неможливо встановити на підставі чого та чи правильно здійснені такі розрахунки.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та задовольнити позовні вимоги.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції було встановлено, що з наданої до суду копії інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №243231541 від 05.02.2021 року (а.с.78-82), №243228539 від 05.02.2021 року (а.с.83-84), №243228049 від 05.02.2021 року (а.с.85-87) та копії договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлових будівель та споруд від 27.06.2018 року №4780 (а.с.87-90) вбачається, що позивачу як фізичній особі на праві приватної власності належать наступні об`єкти нерухомого майна:
- нежитлова нерухомість під реєстраційним номером майна 936819651101 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5187,5 кв. м., форма власності приватна, з яких право власності на 1/2 частку виникло на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2018 року №4780, та на 1/2 частку - на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2018 року №5244;
- нежитлова нерухомість під реєстраційним номером майна 645444351101 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 90.4 кв. м., форма власності приватна спільна часткова, розмір частки 1/2, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 10.11.2017 року №1855;
- нежитлова нерухомість під реєстраційним номером майна 626829051101 за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 28.4 кв. м., форма власності приватна спільна часткова, розмір частки 1/2, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 28.03.2018 року №564.
Рішенням Одеської міської ради №6258-VI від 21.01.2015 «Про встановлення податку на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (зі змінами, внесеними Рішенням Одеської міської ради від 08.02.2017 року № 1601-VII) встановлено, що ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб та житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності юридичних осіб, встановлюються у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Згідно з  статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік»  у 2018 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні.
Згідно з  статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік»  у 2019 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні.
Судом встановлено, що 25.03.2020 року Головний управлінням ДПС в Одеській області прийнято податкові повідомлення-рішення №0036814-5005-1553, якими згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України  позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власника об`єктів нежитлової нерухомості 18010300: за 2018 рік у розмірі 106735,80 грн. (а.с.22, 51); за 2019 рік у розмірі 218953,20 грн. (а.с.23, 50).
Як встановлено судом, вищевказаними рішеннями визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а саме щодо об`єктів: за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5187,5 кв. м.; за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 90.4 кв. м.; за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 28.4 кв. м.
Розрахунок податку було здійснено на підставі ставок, затверджених рішенням Одеської міської ради №6258-VI від 21.01.2015 «Про встановлення податку на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (зі змінами, внесеними Рішенням Одеської міської ради від 08.02.2017 року № 1601-VII), а саме за ставкою податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб та житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності юридичних осіб, встановлено у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту  266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України  законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), за суб`єктним складом, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту  266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України  визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме - статусу «будівлі промисловості», не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Таким чином, застосування підпункту «є» підпункту  266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України  можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів  за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Однак, позивачем у позовній заяві не зазначено та до суду не надано доказів на підтвердження використання належних йому нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 за їх функціональним призначенням для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Положеннями статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно положень ч.1 та 5 ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
В позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Відповідно до ч.1 та 5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Так, звертаючись з даним позовом до суду та подаючи в подальшому апеляційну скаргу, позивачем не було надано жодних доводів щодо необґрунтованості оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, нежитлової нерухомості під реєстраційним номером майна 645444351101 за адресою: м.Одеса, Овідіопольська дорога, б.5, загальною площею 90.4 кв. м. та під реєстраційним номером майна 626829051101 за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 28.4 кв. м., форма власності приватна спільна часткова, розмір частки 1/2, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 28.03.2018 року №564. 
Також, не було заявлено аргументів з приводу того, що вказані об`єкти не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що передбачено ст.266.2.2 ПК України.
Враховуючи зазначене, та з огляду на ч.1 та 5 ст.308 КАС України, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в межах зазначених ОСОБА_1 доводів та вимог апеляційної скарги, а саме посилань на ст.266.2.2 (п.є) ПК України щодо нежитлової нерухомості під реєстраційним номером майна 936819651101 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5187,5 кв. м., форма власності приватна, з яких право власності на 1/2 частку виникло на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2018 року №4780 та на 1/2 частку - на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2018 року №5244.
Положеннями статті 266 ПК України регламентовано питання адміністрування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:
а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;
б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Крім того, вказаною статтею передбачено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
З аналізу наведеного вбачається, що база оподаткування вказааним податком встановлюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності, при чому, на думку суду, первинним джерелом є саме Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, як офіційна єдина державна інформаційна система, що містить відомості про  права  на  нерухоме майно, їх  обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.
Позивач, як на підставу для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, посилається те, що будівлі об`єкту нежитлової нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5187,5 кв. м., складають виробничий комплекс  споруд, а отже він є власником об`єкту нерухомості, що не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу приписів п.«є»  266.2.2 ПК України, згідно яких (приписів) не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Водночас, колегія суддів зазначає, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем зареєстровано право власності, зокрема на 1/2 частку нежитлових будівель та споруд загальною площею 5187,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Опис об`єктів в цілому складається з будівель літ. «А», літ «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», літ. «Е», літ. «Ж», літ. «З», літ. «К», літ. «Л», літ. «О», літ. «П», літ. «П1», літ. «П2», літ. «Р», літ. «Р1», літ. «Р2». літ. «Р3», літ. «Р4». літ. «Р5», літ. «Р6», літ. «С», літ. «Т», літ. «Т1», літ «Ю» на підставі технічного паспорту від 13.01.2020 року та договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлових будівель та споруд від 27.06.2018 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за №4780.
З аналізу наведеного вбачається, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, як первинне джерело для визначення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не містить відомостей з приводу того, що вказаний об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5187,5 кв.м., є будівлею (комплексом будівель) промисловості, зокрема виробничим корпусом, цехом, складським приміщенням промислових підприємств, що свідчить про правомірність віднесення ДПС вказаного об`єкта нерухомості до такого, що підлягає оподаткуванню вказаним податком.
Крім того, як було зазначено, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом не лише на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а й на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до ст.266.7.3 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо:
об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку;
розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку;
права на користування пільгою із сплати податку;
розміру ставки податку;
нарахованої суми податку.
У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).
Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено вчинення будь-яких дій щодо проведення звірки даних стосовно об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; нарахованої суми податку, рівно як і не зазначено у вказаному адміністративному (по суті досудовому) порядку про виявлення платником податку розбіжностей між даними ДПС та даними, підтвердженими позивачем на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, що дозволило б вирішити спірні питання, які виникли при адмініструванні вказаного податку та саме на тій стадії правовідносин.
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що виявлені розбіжності між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, безумовно можуть бути досліджені та можуть отримати правову оцінку і під час судового розгляду відповідної адміністративної справи та на підставі відповідних документів, зокрема документів на право власності.
Водночас, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача як на підставу для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень на те, що будівлі об`єкту нежитлової нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 5187,5 кв. м. складають виробничий комплекс  споруд, а отже позивач є власником об`єкту нерухомості, що не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що позивач (орендодавець) та ТОВ «СТАНДАРТ СТІЛ» (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна від 02 липня 2018 року №02/07 (а.с.91-93), відповідно до якого позивачем було передано у строкове платне користування нежитлові будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: м.Одеса, Тираспольське шосе, б.2. Об`єкт оренди в цілому складаються з літ. літ. «А», літ «Б», літ. «В», літ. «Г», літ. «Д», літ. «Е», літ. «Ж», літ. «З», літ. «К», літ. «Л», літ. «О», літ. «П», літ. «П1», літ. «П2», літ. «Р», літ. «Р1», літ. «Р2». літ. «Р3», літ. «Р4». літ. «Р5», літ. «Р6», літ. «С», літ. «Т», літ. «Т1», літ «Ю» загальною площею 5187,5 кв.м., основною площею 40883 кв.м. (п.1.2).
Пунктом 1.3. Договору встановлено, що вищезазначений об`єкт оренди належить орендодавцю на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу 1/2 частки нежитлових будівель та споруд від 27.06.2018 року №4780.
Метою оренди відповідно до п.2.1. Договору встановлено здійснення господарської діяльності відповідно до статуту та/або передачі об`єкта оренди в платне або безоплатне користуванням третім особам.
Відповідно до договору суборенди №02/07/1 від 02 липня 2018 року ТОВ «СТАНДАРТ СТІЛ» (суборендодавець) передано у строкове платне користування ТОВ «ІНФРАСТРУКТУРА СІТІ» нерухоме майно, а саме частину нежитлової будівлі та споруди площею 102 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Одеса, Тираспольське шосе, б.2 для самостійного використання згідно Статуту (а.с.94-97).
Відповідно до договору суборенди №2607/2 від 26 липня 2018 року ТОВ «СТАНДАРТ СТІЛ» (суборендодавець) передано у строкове платне користування ТОВ «Спектрюгстрой» частину нежитлових будівель, які знаходяться за адресою: м. Одеса, Тираспольське шосе, буд. 2, а саме: 250 кв.м. виробничих приміщень літ. «Т», «Т1», Т2», «Т3», «Т4», «С», «П4» та виробниче обладнання бетонно-змішувальної установки (БЗУ) марки SCHWING/Stetter, індивідуальний номер 576522 для самостійного використання в господарській діяльності згідно Статуту (а.с.98-101).
Відповідно до договору суборенди №1409/5 від 14 вересня 2018 року ТОВ «СТАНДАРТ СТІЛ» (суборендодавець) передано у строкове платне користування ТОВ «Телерадіокомпанія «ТВ-СЕРРУС» (суборендар) частину нежитлової будівлі, загальною площею 606,9 кв. м з прилеглою територією, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, Тираспольске шосе, буд 2 та складається з частини нежитлової будівлі літ. «А», 1 поверх, загальною площею 502 кв.м. (цех та підсобне приміщення) та частини нежитлової будівлі літ. «А», 2 поверх, загальною площею 104,9 кв.м. для самостійного використання у господарській діяльності, розміщення спеціалізованого транспорту Суборендаря (а.с.102-107).
Відповідно до договору суборенди №1409/4 від 14 вересня 2018 року ТОВ «СТАНДАРТ СТІЛ» (суборендодавець) передано у строкове платне користування ТОВ «Еко-Ренесанс» (Суборендар) частину нежитлових будівель, які знаходяться за адресою: м. Одеса, Тираспольське шосе, буд. 2, а саме: 97.7 кв.м. будівель літ. «Б», 2 поверх, приміщення №№32, 33, 34, 36, 37 та частину нежитлової будівлі  виробничий цех літ. «А», 1 поверх, загальною площею 502 кв.м., що складається з частини приміщення літ. «А», №12 (цех) 665,9 кв.м., 332,95 кв.м. (ліва сторона) та №13 підсобне приміщення 338,1 кв.м./2 =169,05 кв.м. (права сторона) для самостійного використання у господарській діяльності згідно Статуту (а.с.108-112).
Відповідно до договору суборенди №2509/6 від 25 вересня 2018 року ТОВ «СТАНДАРТ СТІЛ» (суборендодавець) передано у строкове платне користування ТОВ «УКРСТРОЙКОМ» (Суборендар) частину нежитлової будівлі, загальною площею 139,1 кв.м. яка знаходиться за адресою: м. Одеса, Тираспольське шосе, буд 2, а саме: нежитлову будівлю літ «Р» для використання у господарській діяльності, згідно Статуту (а.с.113-118).
Відповідно до договору суборенди приміщення №1311/7 від 13 листопада 2018 року ТОВ «СТАНДАРТ СТІЛ» (суборендодавець) передано у платне строкове користування ТОВ «ЛАМПОЧКА» (Суборендар) частину нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, Тираспольське шосе, буд., а саме приміщення в нежитловій будівлі літ. «В» загальною площею 369 кв.м. для самостійного використання у господарській діяльності. (а.с.119-124).
З аналізу технічного паспорта від 13.01.2020 року на вказаний об`єкт, що міститься в справі, вбачається, що дійсно, частина вказаних об`єктів нерухомості є будівлями промисловості, зокрема виробничими корпусами, цехами, складськими приміщеннями промислового підприємства, а саме: цех, майстерня, ковальня-склад, виробничий цех та інші.
Водночас, з наданих позивачем матеріалів, зокрема і з договорів суборенди, не вбачається використання об`єктів саме в якості об`єктів промисловості та у виробничих цілях, натомість зазначено лише «для використання у господарській діяльності, згідно Статуту», що саме по собі не свідчить про використання об`єкта в промисловості (в тому числі і позивачем) та, відповідно, не підпадає під регулювання п.«є»  266.2.2 ПК України.
Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо безпідставності розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження, з огляду на таке.
Положеннями статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
З наведеного вбачається, що в спрощеному позовному провадженню можуть бути розглянуті справи як незначної складності, так і інші справи, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.4 ст.12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 240 500, 00 грн. у січні 2022 року);
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі  Закону України  "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених  частиною першою  статті 266-1  цього Кодексу.
Суд зазначає, що дана справа не є такою, що повинна розглядатись виключно за правилами загального позовного провадження, оскільки позивач оскаржує рішення ДПС на загальну суму 325689, грн..
Більше того, відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
При цьому, слід зазначити, що згідно ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо, зокрема, суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув дану справу за правилами спрощеного провадження.
Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів  статті 139 КАС України  підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.