УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/2321/22 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В.П. 
Категорія 82 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Трояновської Г.С.,
суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,                        
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,
                               
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 279/2321/22 за заявою ОСОБА_1  про встановлення факту постійного проживання на території України 
за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Коваленко В.П. у м. Коростені,

в с т а н о в и в : 

У червні 2022 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
В обґрунтування доводів заяви зазначила, що вона народилась у Читинській області Російської Федерації. У 1987 році закінчила медичне училище. У червні 1988 року вона приїхала до своїх родичів у м. Коростень Житомирської області та залишилась там проживати. З вересня 1988 року влаштувалась на роботу на посаду медичної сестри Коростенської міської лікарні. В травні 1991 року уклала шлюб із ОСОБА_3 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 . Станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року вона постійно проживала на території України та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Її батько ОСОБА_5 народився в Україні ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Рудня Іванівська Ємільчинського району Житомирської області.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2022 року позов задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року постійно проживала на території України і була зареєстрована в АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 вправі оформити набуття громадянства України за територіальним походженням, що регулюється ст. 8 Закону України «Про громадянство України», а не встановлювати належність до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 зазначеного Закону. У ОСОБА_1 є законодавчо визначені підстави та встановлений порядок набуття громадянства, що не потребує доведення та встановлення в судовому порядку. ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, що не враховано судом першої інстанції при вирішенні справи. Заявниця використала своє волевиявлення та визначила своє право бути громадянкою Російської Федерації та на території України може перебувати лише в статусі іноземця, а не громадянина колишнього СРСР. Іноземець не може встановити належність до громадянства України, оскільки для нього передбачений інший порядок набуття громадянства України, а встановлення даного факту матиме наслідком породження подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії - положенням статті 4 Конституції України.
В апеляційній скарзі також зазначається, що спір про право, що виник між заявником та органом, що здійснює оформлення громадянства не міг розглядатися в порядку окремого провадження, яке за своєю суттю розглядає неоспорювані правочини. Також суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо автоматичного припинення громадянства Російської Федерації при отриманні громадянства України заявницею, що не відповідає нормативно встановленим процедурам, у тому числі міжнародним угодам.
Відзив на апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2022 року від представника заявника ОСОБА_2 надійшов поза межами строку, визначеного апеляційним судом, а тому при перегляді судового рішення не враховується.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Із матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Петровськ-Забайкальський Читинської області (а.с.6).
У 1988 році приїхала в Україну та у вересні того ж року прийнята на посаду медсестри дитячої поліклініки Коростенської центральної міської лікарні, звільнена з роботи у лютому 1995 року за власним бажанням (а.с.9-12,13).
У зазначений період заявниця постійно проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 (17).
18 травня 1991 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області зареєстровано шлюб ОСОБА_7 із ОСОБА_3 , дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_8 » (а.с.7).
ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у м. Коростень Житомирської області народилась донька ОСОБА_4 (а.с.14).
З матеріалів справи також вбачається, що батько заявниці ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Рудня-Іванівська Ємільчинського району Житомирської області, національність – українець (а.с.6,16).
Паспортом від 04.05.2016 та від 02.02.2022 підтверджується, що ОСОБА_7 є громадянкою Російської Федерації (а.с.40,41).
З пояснень представника заявника в суді апеляційної інстанції встановлено, що заявник з 1995 року проживає в Росії.
З відповіді Коростенського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Житомирській області від 17.02.2021 на заяву ОСОБА_7 з приводу документування її паспортом громадянина України вбачається, що ОСОБА_7 відмовлено в оформленні паспорта у зв`язку з відсутністю встановлення належності до громадянства України. Повідомлено, що відповідно до п.1 чи п.2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України чи станом на 13 листопада 1991 року проживала в Україні і перебувала в громадянстві колишнього СРСР має подати, зокрема, рішення суду, яке підтверджує акт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року (а.с.49).
Аналогічна відповідь була надана ОСОБА_7 також 26.03.2021 (а.с.50), представнику ОСОБА_7 – ОСОБА_9 – 27.05.2022 (а.с.15). 
Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_7 11.08.2021 зверталась до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства із заявою про продовження строку перебування на території України у зв`язку із наявністю правових підстав для порушення клопотання про отримання дозволу на імміграцію, проте за результатами розгляду її повідомлено, що керівництвом ДМС прийнято рішення про відмову (а.с.43-45).
Кростенським районним відділом Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області 10.08.2021 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_7 за проживання на території України з порушеним терміном проживання з 02.05.2021 по 10.08.2021 (а.с.47).
На звернення ОСОБА_7 щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну Управління державної міграційної служби України в Житомирській області 20.07.2021 повідомило заявницю про те, що вона має підстави для оформлення дозволу на імміграцію в Україну згідно п.3 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка має підстави для набуття громадянства України за територіальним походженням (а.с.51).
У червні 2022 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду через представника адвоката Волкова С.М., просила встановити факт постійного проживання її території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції вказав, що суд, дослідивши зібрані у справі докази, зокрема, довідку щодо проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, копії наказів про працевлаштування на території м. Коростеня Житомирської області , вважає доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви.
Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Зміст заяви ОСОБА_1 свідчить про те, що вона бажає оформити належність до громадянства України на підставі п.1,2 ч.1 статті 3 Закону України "Про громадянство України".
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України  з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, – з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями  з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі – Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до пункту 25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до  ІНФОРМАЦІЯ_6 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Ураховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції керувався положеннями статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» та виходив з того, що встановлення юридичного факту необхідно для встановлення належності до громадянства України.
Проте, суд не врахував, що ОСОБА_1 залишила територію України у 1995 році та є громадянином Російської Федерації.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 визначила своє право бути громадянкою Російської Федерації та на території України може перебувати лише в статусі іноземця, а не громадянина колишнього СРСР. Іноземець не може встановити належність до громадянства України, а встановлення такого факту матиме наслідком подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії- положеннями статті 4 Конституції України.
Окрім того, суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на пункт 24 Порядку №215, відповідно до якого для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території України, що стала територією України відповідно до Закону України « Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки ( УРСР) подає до органу Державної міграційної служби України за місцем проживання, зокрема : заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням; дві фотокартки; один із таких документів: декларацію про відсутність іноземного громадянства для осіб без громадянства; зобов`язання припинити іноземне громадянство. Подання про зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами ( підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України; копію свідоцтва про народження або інший документ, що підтверджує факт народження особи на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку, що громадянство Росії припиниться автоматично при отриманні громадянства України.
Такий висновок не відповідає рішенню суду, який встановив факт проживання ОСОБА_1 на території України, по -перше, не до 24 серпня 1991 року, а на 24 серпня 1991 року, а, по-друге, частиною 2 статті 6 Федерального Закону від 31.05.2002. №62-ФЗ «Про громадянство Російської Федерації» визначено, що «приобретение гражданином Российской Федерации иного гражданства не влечет за собой прекращение гражданства Российской Федерации». Також відсутня будь-яка діюча угода між Україною і Російською Федерацією про спрощену процедуру набуття громадянства громадянами цих країн.
Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підлягає скасуванню згідно положень ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21.11.2022.

Головуючий Судді: