Номер провадження: 22-ц/813/3336/22 
Справа № 504/2462/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Шлапак А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Тепло та Сервіс» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В., у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Тепло та Сервіс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року ТОВ «Тепло та Сервіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з відповідача заборгованістьза спожиту теплову енергію в розмірі 33253,60 грн., інфляційні витрати у розмірі 5569,81 грн. та 3% річних у розмірі 2045,21 грн., а також судові витрати.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що ТОВ «Тепло та Сервіс» на підставі договору оренди обладнання №03/08/17 від 03.08.2017 року здійснює експлуатацію Котельні централізованого опалення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та здійснює діяльність з виробництва та централізованого постачання теплової енергії до житлових будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 . Відповідачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 .
Однак, у зв`язку з несплатою відповідачем послуг за теплову енергію, у відповідача утворилась заборгованість перед ТОВ «Тепло та сервіс», яку позивач просив сплатити, проте на неодноразові звернення щодо сплати заборгованості відповідач не реагував. Також відповідач проігнорував досудову вимогу про сплату заборгованості.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року позов ТОВ «Тепло та Сервіс» задоволений.
Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь ТОВ «Тепло та Сервіс» грошові кошти у розмірі 33253,60 грн., в тому числі: заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 22 778,92 грн., інфляційні витрати у розмірі 5569,81 грн., 3% річних у розмірі 2045,21 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь ТОВ «Тепло та Сервіс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що між сторонами не було укладено договору про надання послуг з опалення, який б відповідав вимогам закону, також не було досягнуто домовленості між сторонами щодо установлення відповідних тарифів на теплову енергію, а послуги з опалення взагалі не були надані за вказаною адресою у відповідні періоди часу.
У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «Тепло та Сервіс» зазначає, що судом першої інстанції в повній мірі встановлені всі обставини по справі, за результатами якого ухвалено законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Також, не погодившись з рішенням суду,ТОВ «Тепло та Сервіс» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити, стягнувши з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15500 грн., посилаючись на його незаконність та необґрунтованість в оскаржуваній частині.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що не відповідають дійсним обставинам справи висновки суду про те, що відповідач заперечував проти суми витрат на професійну допомогу, оскільки жодних заперечень чи клопотань щодо зменшення витрат на правничу допомогу від відповідача до суду не надходило. Також судом безпідставно був зроблений висновок про те, що підпункти 1,2,3,5,7,8,9 акту приймання-передачі наданих послуг не відносяться до правової допомоги по даній справі.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, а при визначенні суми відшкодування повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат, розумності розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
ОСОБА_1 до суду надав копію свідоцтва про зміну прізвища, з якого вбачається, що 11 жовтня 2017 року ОСОБА_5 змінив прізвище на ОСОБА_1 .
Учасники справи про призначене судове засідання на 21 вересня 2022 року були сповіщені належним чином, шляхом направлення судових повідомлень на електронні адреси, які зазначені ОСОБА_1 та адвокатом Новак Р.Г., представником ТОВ «Тепло та Сервіс» в апеляційних скаргах (а.с. 105-108,144-146, 208-209).
Від адвоката Новак Р.Г., представника ТОВ «Тепло та Сервіс» до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Тепло та Сервіс» (а.с. 210-211).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи,законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до договору оренди обладнання №03/08/17 від 03.08.2017 року, ТОВ «Мілан - С» передав, а ТОВ «Тепло та Сервіс» прийняв в строкове платне користування три газових котла та будівлю котельні за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки ОК «Житлово експлуатаційний кооператив «Добробут сервіс» №153/8 від 24.05.2018р., з 01.11.2017 року надання послуг з постачання теплової енергії до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється ТОВ «Тепло та Сервіс».
Наказом №8 від 13.09.2017р. та рішенням виконавчого комітету Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області №323 від 11.12.2018р. встановлено відповідні тарифи на виробництво та постачання теплової енергії до будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_3 .
Відповідно до платіжних квитанцій, ОСОБА_5 на якого відкрито платіжний рахунок № НОМЕР_1 має заборгованість за оплату послуг опалення у розмірі 30757 грн.
17.12.2019р. за вих. №1217/11 позивачем направлялася досудова вимога на ім`я відповідача стосовно погашення суми заборгованості, однак досудова вимога була проігнорована.
Задовольняючи позов ТОВ «Тепло та Сервіс» про стягнення заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію за період з листопада 2017 року по грудень 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був власником квартири куди здійснювалось постачання теплової енергії позивачем, у якого існує заборгованість, яка не погашена.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
До житлово-комунальних послуг законодавство відносить комунальні послуги: централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Опалення - це підтримка в закритому приміщенні температури, що нормується й необхідне для нормальної життєдіяльності людини, ведення технологічних процесів і інших цілей й має важливе значення для запобігання відволоженню, промерзанню, викривлення будівельних конструкцій.
Центральне опалення - послуга, яка передбачає подачу теплової енергії до кожної квартири для забезпечення опалення приміщень.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.
Частиною третьою статті 24 Закону України «Про теплопостачання» передбачено основні обов`язки споживача теплової енергії, зокрема своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Згідно зі статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісяця здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача сплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, та укладення договору передбачений статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Законодавством не передбачені випадки, коли недодержання письмової форми договору про надання послуг з теплопостачання має наслідком його недійсність. Відсутність письмового договору про надання послуг з теплопостачання та постачання гарячої води не свідчить про відсутність певних договірних відносин і не звільняє відповідача від оплати за фактично надані послуги.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутність договору, як підстава на безоплатне користування фактично спожитими послугами, діючим законодавством не передбачена.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору.
Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (частина друга статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) (частина четверта статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Як вірно вказано у рішенні суду першої інстанції, доказів спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Послуги з водо-, теплопостачання та водовідведення надаються споживачеві згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Як роз`яснено у листі Державної житлово-комунальної інспекції Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 02 листопада 2010 року № 23/4883, оплата послуг з теплопостачання здійснюється з моменту набуття права на квартиру, оскільки ця послуга надається незалежно від наявності мешканців у квартирі (в разі відсутності технічної можливості відключення квартири від мереж централізованого теплопостачання).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка не надала до суду належних і допустимих доказів того, що у квартирі відсутнє централізоване опалення, а тому у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідачку від обов`язку оплати за надані такі послуги.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).
Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Щодо посилання відповідача про те, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.12.2020 року ОСОБА_2 продав квартиру ОСОБА_6 , який з його слів сплатив борг за теплопостачання у розмірі 34519,63 грн., на підтвердження чого надав квитанцію (рахунок на оплату) за грудень 2020 року, яку ТОВ «Тепло та сервіс» не видавало, судом зазначено наступне.
З наявної в матеріалах справи квитанції (рахунок на оплату) за грудень 2020 року надану стороною позивача, відсутня інформація щодо погашення боргу ОСОБА_6 , а наявний борг у розмірі 33253,60 на ім`я відповідача.
Судом вірно встановлено, що в свою чергу надана позивачем квитанція за аналогічний період доводить виниклу у відповідача заборгованість, на підтвердження чого були надані розрахунки наявної заборгованості.
При цьому, відповідач ніяких обґрунтувань стосовно наданої ним квитанції не надав, з клопотанням про проведення експертизи щодо встановлення достовірності його квитанції до суду не звертався, у зв`язку з чим, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав сприймати квитанцію відповідача щодо сплати ОСОБА_6 боргу.
Зі змісту зазначених квитанцій вбачається, що цей документ є фактично рахунком (роздрукованим та не підписаним), який не є доказом здійснення оплати суми зазначеної ньому. Належні докази на підтвердження оплати заборгованості відповідачем не подано.
Позивач під час судового засідання зазначив, що позовні вимоги про стягнення заборгованості були заявлені лише за той час, коли відповідач був власником квартири.
З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Тепло Сервіс», оскільки відповідач, як власник квартири, в якій були отримані житлово-комунальні послуги, мав обов`язок сплачувати позивачу вартість наданих послуг, проте у зв`язку з її несплатою має заборгованість, яку суд обґрунтовано стягнув з відповідача.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України 4. розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Позивач, звертаючись до суду з заявою про розподіл судових витрат надав до суду рахунок-фактуру №94, акт приймання-передачі наданих послуг №141 за договором про надання юридичних послуг №30/03-18 від 30.03.2018р., з яких вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу складають 15 500 грн.
Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Оскільки, під час судового розгляду відповідач заперечував проти суми витрат на професійну допомогу, зазначивши про те, що вона є безпідставно завищеною, суд обґрунтовано зменшив суму витрат на правничу допомогу, зазначивши, що заявлена сума є неспівмірною наданим послугам.
Щодо висновків суду про необґрунтованість підпунктів 1,2,3,5,7,8,9 у яких зазначені дії адвоката, які не відносяться до правової допомоги по даній справі, колегія суддів зазначає наступне.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19); від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West AllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16(провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 4000 грн., що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, з урахуванням підпункту 4, 6, зменшивши їх розмір.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що між сторонами не було укладено договору про надання послуг з опалення, який б відповідав вимогам закону, також не було досягнуто домовленості між сторонами щодо установлення відповідних тарифів на теплову енергію, а послуги з опалення взагалі не були надані за вказаною адресою у відповідні періоди часу є безпідставними, оскільки відсутність договору, як підстава на безоплатне користування фактично спожитими послугами, діючим законодавством не передбачена, крім того, відповідач був власником квартири куди здійснюється постачання теплової енергії, послуги якої відповідач не сплачує та у зв`язку з чим має заборгованість.
Доводи апеляційної скарги ТОВ «Тепло та Сервіс» про те, що не відповідають дійсним обставинам справи висновки суду про те, що відповідач заперечував проти суми витрат на професійну допомогу, оскільки жодних заперечень чи клопотань щодо зменшення витрат на правничу допомогу від відповідача до суду не надходило спростовуються матеріалами справи у відповідності до яких встановлено, що в судовому засіданні, під час розгляду справи відповідачем було зазначено про безпідставність розміру витрат на правничу допомогу.
Доводи про те, що судом безпідставно був зроблений висновок про те, що підпункти 1,2,3,5,7,8,9 Акту приймання-передачі наданих послуг не відносяться до правової допомоги по даній справі, колегія суддів відхиляє на підставі викладених вище обставин.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційних скарг також не є суттєвими, були предметом розгляду в суді першої інстанції та є такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційних скарг є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає рішення без змін.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Приймаючи до уваги, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  не підлягає задоволенню, з урахуванням того, що ТОВ «Тепло та Сервіс» надало заяву про розподіл судових витрат, з додатком рахунку-фактури №62, а також акту приймання-передачі наданих послуг №57 за договором про надання юридичних послуг №30/03-18 від 30.03.2018р., з яких вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу складають 10 500 грн., колегія суддів дійшла до висновку про те, що з ОСОБА_1  на користь ТОВ«Тепло та Сервіс» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 грн. під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Тепло та Сервіс» – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Тепло та Сервіс» (ЄДРПОУ 40695882) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 гривень.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 30 вересня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра