ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 380/1037/21 пров. № А/857/9750/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П., 
з участю секретаря судового засідання –     Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року у справі №380/1037/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції – Братичак У. В.,
час ухвалення рішення – 10.05.2022 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 20.05.2022 року,

                                                              в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача – Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ директора полковника Державного бюро розслідувань Руслана Ляшка від 18 грудня 2020 року № 247-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 »;  поновити його на посаді головного спеціаліста сектору документального забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові або на посаді рівнозначній посаді головного спеціаліста сектору документального забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з 23 грудня 2020 року та стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на його користь середній заробіток за весь час перебування у вимушеному прогулі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що ст.87 Закону №889-VIII на час проходження позивачем державної служби, передбачала чіткий вичерпний перелік підстав припинення державної служби (в тому числі і за ініціативою суб`єкта призначення), і при цьому містила імперативне положення, яке є по своїй суті однією з гарантій того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Зазначає, що аналіз прийнятих Верховною Радою України доповнень та змін до ст.87 Закону №889-VIII дає можливість дійти висновку, що такі зміни та доповнення суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, з підстав ліквідації та реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби. Так, скасований обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключене положення п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII щодо того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Відповідні зміни були внесені і у КЗпП України Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» 12 грудня 2019 року №378-IX, який набрав чинності 02 лютого 2020 року. Вважає, що виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини 1 цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини 3 статті 5 Закону № 889-VIII та свідчить про неврегульованість цією редакцією Закону відповідних правовідносин. Звертає увагу, що відповідач, звільняючи позивача із займаної посади, не надав оцінку його роботі, не зазначив причини звільнення саме позивача, порівняно із іншими службовцями, які займала аналогічні посади та були прийняті на службу шляхом переведення та без проведення конкурсу. Крім того, зазначає, що позивач, як під час проходження конкурсу до органів ДБР, так під час роботи в органах ДБР, не міг передбачити подальші зміни у законодавстві, які мали наслідком його звільнення без пропозиції роботи на державній службі та, як наслідок, стати безробітним, а тому звільнення державних службовців без існування відповідного правового регулювання має наслідком свавільне втручання відповідного органу у право на працю та, як наслідок, суперечить вимогам принципу верховенства права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що фактичними передумовами для видання спірного наказу про звільнення позивача слугувало те, що із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03 грудня 2019 року №305-ІХ змінено правовий статус ДБР з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, у зв`язку із чим розпочато ряд комплексних заходів для удосконалення організації та діяльності ДБР як структурно- організаційного, так і кадрового характеру. Указом Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 затверджено нову організаційну структуру системи ДБР та з метою усунення проблемних аспектів правового, структурно-організаційного та кадрового характеру, для забезпечення ефективності та належного виконання покладених на ДБР завдань, як державного правоохоронного органу, в органах досудового розслідування розпочато поетапне заміщення посад державної служби, яка не притаманна правоохоронним органам, посадами рядового і начальницького складу. Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року №581 затверджено нову структуру та штатну чисельність територіальних управлінь Державного бюро розслідувань (структура ТУ ДБР у м. Львові - Додаток 1). У структуру ТУ ДБР у м. Львові, відповідно до наказу ДБР від 15 жовтня 2020 року №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», входять: слідчі відділи (Перший (з дислокацією у м.Львові), Другий (з дислокацією у м. Луцьку), Третій (з дислокацією у м.Тернополі), Четвертий (з дислокацією у м. Івано-Франківську), П`ятий (з дислокацією у м. Ужгороді) та відповідні оперативні підрозділи, інші структурні підрозділи, в т.ч. Відділ документального забезпечення. Тобто, відбулось зміна організаційної структури ТУ ДБР у м. Львові, де замість трьох слідчих відділів слідчого управління утворено п`ять слідчих відділів, а також були утворені відповідні Відділи замість Секторів. При цьому, вже наказом ДБР від 20 жовтня 2020 року №198дск з 01 березня 2021 року зі штату ТУ ДБР у м. Львові було виведено абсолютно усі посади державної служби, в тому числі посаду, яку займав позивач. Тобто, в ТУ ДБР у м. Львові відбулась зміна організаційної структури і внаслідок цього відбулось скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, а тому згідно з приписами п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», на виконання вимог статті 87 Закону України «Про державну службу» 22 жовтня 2020 року позивачу персонально вручено Попередження про наступне вивільнення від 22 жовтня 2020 року №12-12-26792вих-20 та на підставі положень статті 87 Закону України «Про державну службу» та частини 6 статті 49-2 КЗпП України (після закінчення 30-денного строку з дня вручення попередження) позивач був звільнений на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (наказ від 18 грудня 2020 року № 247-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 »). Звертає увагу, що сам факт прийняття наказу ДБР від 20 жовтня 2020 року № 198 ДСК є належним та достатнім доказом скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач. Щодо застосування ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» про те, що зазначена норма не містить імперативного обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду, у разі скорочення його посади, то відсутність такої пропозиції позивачу узгоджується із чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством та не свідчить про протиправність рішень ТУ ДБР у м. Львові. Таке правозастосування положень статті 87 Закону України «Про державну службу» відповідає правовому висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо застосування цієї статті у подібних правовідносинах, який сформований у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20. Крім того, зауважує, що ТУ ДБР у м. Львові фактично не мало можливості запропонувати позивачу іншу вакантну посаду, оскільки у Відділі документального забезпечення, який був створений замість Сектору документального забезпечення, згідно з наказом ДБР №198 від 20 жовтня 2020 було утворено, загалом чотири посади замість п`яти, які були у Секторі. З них – одна посада головного спеціаліста та одна посада головного спеціаліста (по роботі зі засобами масової інформації), однак позивач не відповідав кваліфікаційним вимогам для заміщення посади головного спеціаліста (по роботі зі засобами масової інформації), а на посаду головного спеціаліста згідно з наказом №238-о/с був переведений працівник, який займав посаду головного спеціаліста Сектору документального забезпечення. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 29 жовтня 2018 року наказом в.о. Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові від 26 жовтня 2018 року №128о/с ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста сектору документального забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, як обраного за конкурсом з випробувальним терміном строком 6 місяців.
Відповідно до попередження Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові про наступне вивільнення №12-12-26792 вих 20 від 22 жовтня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові відповідно до наказу від 20 жовтня 2020 року №198 ДСК позивача було попереджено про наступне скорочення посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові від 18 грудня 2020 року № 247-о/с відповідно до п.п. 2, 5 частини 3 статті 13 Закону України «Про державне бюро розслідувань», п.1 ч.1, ч.4 ст.ст.87, 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року №198 ДСК звільнено позивача з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові 22 грудня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби.
Позивач, не погодившись з наказом про звільнення, звернувся до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ встановлювала, що суб`єкт призначення не був зобов`язаний пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а у разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі, а тому оскаржуваний наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
За змістом ст.1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Ч.1,2 ст.14 цього Закону передбачають, що до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII).
Відповідно до ч.2, 3 ст.5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п.4 ч.1 ст.83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
За змістом ч.1 ст.87 Закону № 889-VIIІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII передбачає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу ТУ ДБР у м. Львові від 26 жовтня 2018 року № 128-о/с ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста сектору документального забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.
У подальшому 22 жовтня 2020 року позивача попереджено про зміни організаційно-штатної структури Держаного бюро розслідувань та скорочення посади, яку вона обіймає, про що свідчить особистий підпис останнього на бланку ознайомлення з попередженням.
Колегія суддів зазначає, що предметом спору у справі, що розглядається, є звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої, частини п`ятої 87 Закону № 889-VIII у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та штатної чисельності і змін до штатного розпису зміни структури та штатного розпису ТУ ДБР у м.Львові з припиненням державної служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Відповідно до ч.3 ст.87 Закону №889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX) процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону №889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону №889-VIII (у редакції, що діє з 25 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5)у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).
Згідно з п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".
Зі змісту ч.3 ст.87 Закону №889-VIII вбачається, що слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, у редакції, яка діяла станом на момент початку процедури звільнення позивача у цій справі, міститься у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20.
Крім того, необхідно зазначити, що редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною як на момент попередження позивача про наступне звільнення, так і на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню.
Вищенаведене свідчить про відсутність розбіжності позицій/підходів до розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року №86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII.
Разом з тим, служба в Державному бюро розслідувань (далі - ДБР) згідно з частиною другою статті 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Ч.1 цієї ж статті передбачає, що до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.
Переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами згідно з пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" визначає Директор ДБР.
При цьому, ч.2 ст.9 цього Закону врегульовано, що гранична чисельність центрального апарату та територіальних управлінь ДБР становить 1 600 осіб.
Колегія суддів зазначає, що з прийняттям Закону України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» в рамках комплексних заходів щодо реформування існуючої системи державної служби, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності Державного бюро розслідувань, внесено зміни до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" відповідно до Закону України від 03 грудня 2019 року №305-ІХ, який набрав чинності з 27 грудня 2019 року, внаслідок чого Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" в редакції змін Законом України від 03 грудня 2019 року №305-ІХ, ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Згідно з ч.1 ст.9 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" організаційна структура ДБР визначається Президентом України.
Таким чином, з 27 грудня 2019 року змінився не лише правовий статус ДБР, але й порядок визначення організаційної структури ДБР (до внесення вищевказаних змін організаційна структура ДБР затверджувалася Директором ДБР за погодженням із Кабінетом Міністрів України).
Вказані зміни запроваджено з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР шляхом реформування вказаного органу задля цілей удосконалення законодавчого регулювання питань, пов`язаних із діяльністю територіальних управлінь ДБР, проходженням служби особами рядового та начальницького складу ДБР, конкурсними відборами та переведенням працівників ДБР тощо.
На виконання вимог ч.1 ст.9 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" Указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру ДБР.
Затвердження нової структури зумовило необхідність прийняття змін до штатного розпису як центрального апарату так і територіальних органів ДБР.
За змістом ч.5 ст.14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (у редакції Закону № 305-IX) трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців ДБР поширюється дія Закону №889-VIII. Посади державних службовців ДБР відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Таким чином, законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно із Законом №889-VІІІ та державної служби особливого характеру, згідно з Законом №794-VІІІ, встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців (державних службовців та осіб рядового і начальницького складу), та введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців ДБР.
Законом №305-ІХ доповнено Закон України "Про Державне бюро розслідувань" статтею 14-3, якою врегульовано порядок переведення працівників ДБР, за змістом якої: державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом № 889-VІІІ (частина перша статті 14-3); особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі ДБР, у тому числі з територіального управління до центрального апарату ДБР, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади (частина друга статті 14-3); переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи ДБР, які порушили питання про переведення (частина третя статті 14-3).
З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавцем не передбачено механізму переведення особи, що займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом.
Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2020 року ДБР видано наказ № 581 "Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань", яким затверджено нову структуру та штатну чисельність ТУ ДБР у м. Львові. Разом з тим, вказаним наказом визнано таким, що втратив чинність наказ ДБР від 05 листопада 2019 року №308 "Про затвердження організаційної структури територіальних управлінь Державного бюро розслідувань".
Крім того, наказом ДБР від 20 жовтня 2020 року №198 дск затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Львові.
Матеріалами справи стверджується, що 22 жовтня 2020 року позивача ознайомлено з попередженням про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року № 518 "Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь", від 20 жовтня 2020 року №198 дск "Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові".
У подальшому спірним наказом ТУ ДБР у м.Львові від 18 грудня 2020 року № 247-о/с відповідно до п.п. 2, 5 частини 3 статті 13 Закону України «Про державне бюро розслідувань», п.1 ч.1, ч.4 ст.ст.87, 89 Закону України «Про державну службу», наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020року №198 ДСК звільнено позивача з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові 22 грудня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби.
При цьому, зі змісту наказів ДБР від 15 жовтня 2020 року №581 "Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань", від 20 жовтня 2020 року №198 ДСК "Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управлінні державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові" вбачається, що змінено структуру та штатну чисельність територіального управління, внаслідок чого замість сектору документального забезпечення утворено відділ документального забезпечення, та, зокрема, скорочено з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення ТУ ДБР у м.Львові та загалом сектору документального забезпечення ТУ ДБР у м. Львові.
З наданої відповідачем копії зміни до штатного розпису на 2020 рік №4 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові вбачається, що станом на 22 грудня 2020 року до складу сектору документального забезпечення ТУ ДБР у м.Львові за штатним розписом входило 5 посад, з яких посади державної служби завідувач сектору, два головних спеціалісти та посади провідного інспектора та інспектора сектору, які не віднесені до посад державної служби, а з 23 грудня 2020 року - до складу відділу документального забезпечення ТУ ДБР у м. Львові, відповідно до затвердженого штатного розпису, входять 4 посади державної служби: начальник відділу, головний спеціаліст, головний спеціаліст (по роботі із ЗМІ), провідний спеціаліст.
При цьому, судом встановлено, що на посади головного спеціаліста (по роботі із ЗМІ) та провідного спеціаліста відповідачем було оголошено конкурс.
Таким чином, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, до складу відділу документального забезпечення введено нові посади головного спеціаліста (по роботі із ЗМІ) та провідного спеціаліста, а також скорочено посаду головного спеціаліста Сектору документального забезпечення (яку обіймав позивач), провідного інспектора та інспектора Сектору документального забезпечення ТУ ДБР у м.Львові.
Судом першої інстанції правильно зазначено, що у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) посада державної служби, яку обіймав позивач, з 22 грудня 2020 року була скорочена внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, а тому доводи позивача про відсутність фактичного скорочення посади державної служби, яку обіймав ОСОБА_1 внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Львові, є помилковими та судом відхиляються.
Колегія суддів зазначає, що на момент прийняття вищевказаних наказів діяла редакція Закону №889-VIІI, якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
За змістом ч.1 ст.87 Закону №889-VIIІ скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Ч.5 цієї статті передбачає, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. При цьому в наказ про звільнення державного службовця можуть бути внесені зміни у разі перебування останнього на лікарняному або у відпустці.
Колегія суддів зазначає, що редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно з Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною на момент прийняття оскаржуваних наказів про звільнення та підлягала застосуванню.
Разом з тим, необхідно зауважити, що аналіз положень Закону №889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі №560/586/21.
Відповідно до абзацу першого пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці.
Матеріалами справи підтверджено належне повідомлення позивача про наступне вивільнення.
Так, наказом ТУ ДБР у м. Львові від 22 жовтня 2020 року №188-ос «Про попередження працівників» наказано Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Львові, посади яких скорочуються про наступне вивільнення.
Згідно з Додатком 2 до цього наказу, до Списку працівників територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові які попереджаються про скорочення посади державної служби, зокрема, включено ОСОБА_2 , де у графі 8. Розділу Сектор документального забезпечення позивачем власноруч виконано підпис та проставлено дату 22 жовтня 2020 року.
Відповідно до попередження Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові про наступне вивільнення №12-12-26792 вих 20 від 22 жовтня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові відповідно до наказу від 20 жовтня 2020 р. №198 ДСК позивача було попереджено про наступне скорочення посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.
За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що порушень процедури повідомлення про наступне вивільнення позивача та вивільнення з боку відповідача не було, тому колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що відповідачем порушено процедуру вивільнення, оскільки його було повідомлено про наступне вивільнення, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення йому попередження звільнено.
Крім того, доводи апелянта про те, що відповідачем не розглянуто питання про переведення на рівнозначну посаду у ТУ ДБР у м. Львові, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу», а тому жодних гарантій на залишення на посаді означені норми права не містять.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що позивач як працівник Державного бюро розслідувань з набранням чинності Законом №305-ІХ, тобто з 27 грудня 2019 року, продовжував здійснювати свої повноваження до моменту звільнення.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення редакція статті 87 Закону №889-VIIІ встановлювала, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі, тобто наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Щодо доводів апелянта про те, що скасування гарантій для державних службовців при їх звільненні є дискримінацією порівняно з правовим становищем працівників у приватному секторі, то колегія суддів зазначає наступне.
Зокрема, за змістом пунктів 4, 6, 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про державну службу» державною службою визнається публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Разом з тим, за змістом ст.1 КЗпП України він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Іншими словами, державна служба - це служба, пов`язана з виконанням функцій держави, тоді як трудове законодавство регулює трудові відносини, маючи на меті зростання продуктивності праці, поліпшення якості роботи та інше.
Колегія суддів зазначає, що різне регулювання схожих за змістом правовідносин, зокрема щодо обов`язку роботодавця пропонувати вакантну посаду, не може вважатись дискримінацією, оскільки шляхом прийняття спеціального закону з закріпленими в ньому правовими нормами, в тому числі щодо трудових  правовідносин, держава в такий спосіб лише визначає механізми реалізації своїх функцій, а не механізм зростання продуктивності праці, поліпшення якості роботи тощо.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ встановлювала, що суб`єкт призначення не був зобов`язаний пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а у разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі, а тому оскаржуваний наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.
Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, відсутні підстави і для задоволення інших похідних позовних вимог у частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року у справі №380/1037/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
У зв`язку з відсутністю електропостачання 10 жовтня 2022 року через здійснення ракетних ударів по м.Львову та перебуванням члена колегії- судді Кушнерика М. П. з 11 жовтня по 24 жовтня 2022 року у відпустці повне судове рішення складено 25 жовтня 2022 року.