Постанова                                    
Іменем України
 
23 листопада 2022 року 
м. Київ
 
справа № 233/1775/21
 
провадження № 61-3819св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),   Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Міністерство юстиції України, 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гроуф Капітал Факторинг»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2021 року у складі судді Черкова В. Г. та постанову Донецького апеляційного суду від 16 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гроуф Капітал Факторинг» (далі -ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг»), про зняття обмежень з нерухомого майна.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є співвласником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Власником другої частини приміщення є ОСОБА_2 . 
Кожен з них у різний час уклали договори іпотеки із різними іпотекодержателями під заставу своєї частки вказаного нерухомого майна. 
 
Позивач зазначав, що свої зобов`язання за кредитним договором № 73/08И від 01 квітня 2008 року та договором іпотеки № 2821 від 01 квітня 2008 року, укладеними між ним та Публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «Перший Український Міжнародний Банк», він виконав у 2018 році,                       що підтверджується додатковою угодою № 73/08И від 15 листопада               2018 року, у якій зазначено, що ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» не має до нього жодних претензій.
 
Разом із тим, власник іншої частини приміщення не виконав свої зобов`язання за договором, у зв`язку із чим його частину приміщення було реалізовано іншій особі. 
 
Вважав, що державним реєстратором реєстраційної служби при внесенні змін у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна здійснено помилку у записі про обтяження № 908454 на нерухоме майно і обтяження, яке було покладено на нерухоме майно, що належить                 ОСОБА_2 . Зокрема, помилково було накладено обтяження на нерухоме майно, що знаходиться в його власності, через що він не може вільно розпоряджатися своєю власністю.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Міністерство юстиції України усунути перешкоди щодо розпорядження його приватною власністю, а саме - нежитловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом анулювання запису про іпотеку № 908488.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано Міністерство юстиції України усунути перешкоди щодо розпорядження приватною власністю ОСОБА_1 , що проживає                       за адресою: АДРЕСА_2 ,  яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом анулювання запису про іпотеку № 908488 як помилково внесеного.
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що позивачем підтверджено обставини щодо належності ОСОБА_1 на праві власності нежитлового приміщення на другому поверсі будинку літера А-6 по АДРЕСА_1 , яке знаходилося в іпотеці Закритого акціонерного товариства (далі - ЗАТ) «Донгорбанку». При цьому районний суд зазначив, що позивач як іпотекодавець виконав взяті на себе за договором іпотеки зобов`язання, іпотекодержатель до іпотекодателя немає жодних претензій, отже, відсутні правові підстави для обтяження за договором іпотеки № 4089 від 20 грудня 2007року, укладеного ОСОБА_2 та іпотекодержателем Товариством з обмеженою Відповідальністю (далі - ТОВ) «Гроуф Капітал Факторинг».
Обтяження нерухомого майна, власником якого є позивач, порушує його права та законні інтереси, оскільки унеможливлює користування та розпоряджання даним майном на власний розсуд.
 
Додатковим рішенням Селидівського міського суду Донецької області       від 23 листопада 2021 року стягнуто з Міністерства юстиції України в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 16 лютого 2022 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2022 року та додаткове рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2021 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції виконав вимоги щодо законності та обґрунтованості рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, підстави для скасування рішення районного суду відсутні.
При цьому Міністерство юстиції України доказів на спростування висновків суду першої інстанції не надало, відомостей про існування інших підстав для запису про обтяження спірного майна позивача не вказало.
 
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що виправити встановлені в даній справі порушення прав позивача в інший спосіб, ніж зобов`язання саме Міністерства юстиції України усунути перешкоди щодо розпорядження приватною власністю ОСОБА_1 шляхом анулювання помилково здійсненого запису про іпотеку № 908488, неможливо.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2021 року, постанову Донецького апеляційного суду від 16 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У квітні 2022 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2022 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга Міністерства юстиції України мотивована тим, що позовна заява ОСОБА_1 пред`явлена до неналежного відповідача, оскільки               у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
При цьому Міністерство юстиції України має контролюючі функції та                     не є суб`єктом державної реєстрації прав на нерухоме майно.
 
Посилається на те, що суди встановили обставини справи на підставі неналежних та недопустимих доказів, оскільки лист ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» від 15 листопада 2018 року про виконання зобов`язання не можна вважати належним і допустимим доказом у справі               з огляду на те, що він не підтверджує факт виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором № 73/08И від 01 квітня 2008 року.
 
Отже, судами попередніх інстанцій не встановлено виконання зобов`язань позивачем за договором іпотеки, державної реєстрації припинення іпотеки об`єкту нерухомості, підстав державної реєстрації об`єкта нерухомості                   № 57480014101, в результаті якої предмет іпотеки збільшився з 73,1 кв. м     до 85,4 кв. м.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень Міністерство юстиції України зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 564/2227/17 та постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі                        № 705/3876/18, що передбачено пунктом 1 частини другої                                статті 389 ЦПК України.
 
Також підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень Міністерство юстиції України вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною першою, третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази; встановили обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 13 травня 2013 року, на праві приватної власності належить нежитлове приміщення на другому поверсі житлового будинку літ. А-6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 57480014101).
 
У розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки»                     20 грудня 2007 року зроблено запис за № 908488, відповідно до якого на підставі договору іпотеки № 4089 від 20 грудня 2007 року було внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 2217128 від 13 травня 2013 року. Зазначено відомості про суб`єктів: іпотекодавець ОСОБА_2 та іпотекодержатель ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг».
 
На адвокатський запит 05 березня 2021 року Міністерством юстиції України Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків) було надано відповідь, у якій зазначено, що 13 травня 2013 року державним реєстратором Тюріним Є. Є. Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяждень (з відкриттям розділу)                       № 2217128 від 13 травня 2013 року та було зареєстровано обтяження за реєстраційним номером № 908454.
 
Дане обтяження було перенесено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером № 6921118                         від 01квітня 2008 року.
 
Також, державним реєстратором на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 2217128                       від 13 травня 2013 року було відкрито розділ № 57480014101 та зареєстровано право власності № 908337 за ОСОБА_1 .
 
Державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 2217128 від 13 травня 2013 року і переніс обтяження № 692118 від 01 квітня 2008 року до відкритого розділу Державного реєстру прав.
 
Відповідно до договору іпотеки № 73/08И від 01 квітня 2008 року, укладеного між ЗАТ «Донгорбанк» та ОСОБА_1 , до предмету іпотеки входить нежитлове приміщення крамниці на 2 поверсі житлового будинку літ. А-6, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу                                від 18 січня 2008 року.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга Міністерства юстиції України підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав 
та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа -                        ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг», про зняття обмежень з нерухомого майна та просив: усунути перешкоди щодо розпорядження його приватною власністю, а саме - нежитловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом анулювання запису про іпотеку № 908488.
 
В абзаці 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що відповідачами в указаній категорії справ є боржник, особа,             в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
 
Позов мотивовано порушенням прав ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з наявністю у Державному реєстрі речових прав 
на нерухоме майно запису про обтяження зазначеного майна.
 
Суди попередніх інстанцій задовольнили позов ОСОБА_1 , відповідачем за яким було Міністерство юстиції України. При цьому апеляційний суд указав, що виправити встановлені в даній справі порушення прав позивача в інший спосіб, ніж зобов`язання саме Міністерства юстиції України усунути перешкоди щодо розпорядження приватною власністю ОСОБА_1 шляхом анулювання помилково здійсненого запису про іпотеку № 908488, неможливо.
 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження -                    до початку першого судового засідання залучити до участі у справі співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження,                   а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного                  провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем,                не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
 
Тлумачення змісту статті 51 ЦПК України свідчить про те, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
 
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21) вказано, що пред`явлення позову                          до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. 
 
Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                         і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами обставини справи підтверджують, що цей спір виник фактично між позивачем та                           ОСОБА_2 , а не між позивачем та Міністерством юстиції України. 
 
Касаційний суд уважає обґрунтованими відповідні доводи касаційної скарги. 
 
При цьому апеляційна скарга Міністерства юстиції України також була мотивована доводами про неналежний суб`єктний склад сторін у спорі, проте апеляційний суд указаним доводам не надав належної правової оцінки.
 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зроблено правовий висновок про те, що при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. У такому самому порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна,      але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі 
у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно                  у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
 
Аналогічні за змістом правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17 (провадження                   № 61-3822св19).
 
Ця судова практика є незмінною тривалий час і застосовувалася як Верховним Судом України, так і Вищим спеціалізованим судом України                з розгляду цивільних і кримінальних справ, а наразі і Верховним Судом.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) також указано, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
ОСОБА_1 пред`явив позов до Міністерства юстиції України, яке               не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт. Тобто Міністерство юстиції України не має правового зв`язку із спірним майном й накладеним на нього арештом. 
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивач пред`явив позов  про зняття обмежень з нерухомого майна до неналежного відповідача,                  а тому висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог є помилковими.
 
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд указує про наявність підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416                ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення                    та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:            1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги Міністерства юстиції України й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому, з урахуванням сплаченого заявником касаційної скарги судового збору за подання апеляційної й касаційної скарг, судовий збір за подання касаційної скарги            у розмірі 1 816,00 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн,           а всього - 3 178,00 грн, підлягає стягненню з позивача на користь Міністерства юстиції України.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409,412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.
 
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 серпня              2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 16 лютого                 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гроуф Капітал Факторинг», про зняття обмежень з нерухомого майна відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 00015622) судовий збір у розмірі 3 178 (три тисячі сто сімдесят вісім) гривень 00 копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк