КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6581/2022                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                           Справа № 753/1631/20
 
01 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                  - Левенця Б.Б.
при секретарі            - Шпильовій Я.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  позивача ОСОБА_1 адвоката Корнілова Льва Олександровича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року,  ухвалене під головуванням судді Каліушка Ф.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,-
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до судуз позовом до  ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 січня 1999 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі ЗАГС Шевченківського району міста Києва. 17 січня 2017 року вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у місті Києві.
Рішенням III сесії XXIII скликання Київської міської ради № 114-10/215 від                      28 січня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок садівничого товариства «Детский мир» Харківського району було виділено ОСОБА_2 земельну ділянку АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0531 га, кадастровий номер 8000000000:90:594:0001.
У період перебування у шлюбі подружжям спільними зусиллями побудовано на вказаній земельній ділянці садовий будинок з господарськими будівлями. Загальна площа будівлі 168,5 кв. м (в тому числі самовільно зведена чи переобладнана площа: садовий будинок літ. «А-1»-31,4; садовий будинок літ. «а-ІІ» - 59,2; прибудова літ. «а» -23,6; мансарда над літ. «А» - 54,3). Площа господарських будівель і споруд, прибудов - гараж літ. «Б» -22,6, літня кухня літ. «Д»- 33,2. підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 23 квітня 2012 № КВ 018212062352.
У 2012 році відповідач ОСОБА_2 звернулася до Інспекції державного-будівельного контролю у м. Києві із заявою про прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва.
23 квітня 2012 року Інспекцією державного-будівельного контролю у м. Києві було видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Садовий будинок літ. «А» та господарські будівлі: гараж літ. «Б», літня кухня літ. «Д», що знаходиться за адресою:              АДРЕСА_1 .
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) не зареєстровано право власності на спірний будинок.
Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № СБ-2019 № 360 від               04 липня 2019 року садовий будинок АДРЕСА_1 в СТ «Дитячій Світ» на праві власності не зареєстрований. Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09 вересня 2019 року № 062/14-12288 (И-2019) станом на 31 грудня 2012 року право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.
Зазначав, що відповідачкане вживає відповідних заходів до введення спірного новоствореного житлового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на цей будинок у встановленому законодавством порядку, щоб уникнути поділу будинку, як спільного сумісного майна подружжя.
Разом з тим, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто, речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжя і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Посилаючись на те, що садовий будинок та господарські будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, його будівництво є завершеним, введеним до експлуатації,позивач просив суд: визнати право спільної сумісної власності сторін на садовий будинок 168,5 кв. м. літ. «А» та господарській будівлі: гараж 22,5 кв. м. літ. «Б», літня кухня 33,2 кв. м. літ. «Д», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;  визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини садового будинку 168,5 кв. м. літ. «А», та господарській будівлі: гараж 22,5 кв. м. літ. «Б», літня кухня 33,2 кв. м. літ. «Д», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Корнілов Лев Олександровичподав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
В обґрунтування  вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповно з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення судового спору, і, як наслідок, судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не узгоджуються з обставинами справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які посилався позивач в обгрунтування доводів і вимог позову.
Зазначає, що у період перебування у шлюбі сторонами у справі спільними зусиллями побудовано на земельній ділянці садовий будинок з господарськими будівлями. Загальна площа будівлі 168,5 кв. м (в тому числі самовільно зведена чи переобладнана площа: садовий будинок літ. «А-1»-31,4; садовий будинок літ. «а-ІІ» - 59,2; прибудова літ. «а» -23,6; мансарда над літ. «А» - 54,3). Площа господарських будівель і споруд, прибудов - гараж літ. «Б» -22,6, літня кухня літ. «Д»- 33,2. підтверджується декларацією про готовність об`єкту до експлуатації від 23.04.2012 № КВ 018212062352  
Весь процес будівництва будинку здійснювався за безпосередньою участі позивача, що підтверджено  показами допитаних у судовому засіданні свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також свідками підтверджено, що відповідачка, наразі, проживає у спірному будинку. Зазначили, що будівництво будинку приблизно було закінчено в 2012 році (допитані у судовому засіданні 25.06.2021).
23 квітня 2012 року Інспекцією державного-будівельного контролю у м. Києві було видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Садовий будинок літ. «А» та господарські будівлі: гараж літ. «Б», літня кухня літ. «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26-28).Проте, відповідачка не оформлює/оформлювала право власності на спірний будинок, щоб уникнути його поділу,  тим самим порушує права позивача на володіння, користування та розпорядження спільним сумісним майном подружжя.
Посилаюється на те, що будівництво садового будинку літ «а» площею 168,5 кв. м та господарських будівель: гараж літ. «Б» площею 22,6 кв. м., літня кухня літ. «Д» площею 33,2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є завершеним, він введений в експлуатацію, а тому  є спільною сумісною власністю та підлягають поділу.
Належність поданих  позивачем  доказів на підтвердження прийняття об`єкта в експлуатацію, підтверджується відповідю Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, яка  викладена  у листі від 20.08.2019 (10/26-608-06), з якої вбачається, що  Інспекція зареєструвала поданузамовником будівництва - фізичною особою декларацію про готовність об`єкта до експлуатації: « Садовий будинок літ. «А » та господарські будівлі: гараж літ. «Б», навіст літ. «В», літня кузня літ. «Д» на АДРЕСА_1 від 23.04.12 № КВ 018212062352» (а.с. 23-24)
До вказаної відповіді, з урахування вимог Закону України «Про захист персональних даних», було надано копії: заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва (а.с. 25); декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Садовий будинок літ. «А» та господарські будівлі: гараж літ. «Б», навіс літ. «В», літня кухня літ. «Д» на АДРЕСА_1 від 23.04.12 № КВ 018212062352 (а.с. 26-28).
Також позивачем було подано клопотання про витребування доказів (декларації), з метою недопущення зловживань (маніпулювань) з приводу закреслених персональних даних зі сторони відповідача. Оскільки ДАБІ не надавала відповідь, позивач ще два рази підтверджував свій намір у відповідних заявах про повторне витребування від                           03 листопада 2020 року та від 25 березня 2021 року.
ДАБІ у м. Києві своєю відповіддю безумовно констатувало, що вказана декларацію приймалася та видавалась, але за внутрішніми правилами з  діловодства, декларація була знищена.
Вважає, що суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 .
 У письмових поясненнях представник відповідача  ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить залишити апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на положеннях законодавства та не відповідають фактичним обставинам справи.
Зазначає, що позивач не подав до суду жодного належного доказу існування спірного будинку, як об`єкта права власності на нерухоме майно. Натомість, відповідач подав до суду належні та допустимі докази відсутності у власності  ОСОБА_2 спірного об`єкта нерухомого майна.
Наявна в матеріалах справи копія заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта та копія декларації про готовність об`єкта до експлуатації, на думку представника відповідача, не є належними доказами в розумінні вимог діючого ЦПК України, так як не є правовстановлюючими документами, які підтверджують наявність права власності на об`єкт нерухомого майна (а є лише частиною технічної документації, наслідком оформлення якої є видача Сертифікату готовності об`єкта, а не реєстрація права власності) та копії вказаних документів не містять будь-якої інформації, яка стосується ОСОБА_2 . В зазначених копіях міститься адреса відповідного будинку, однак, у жодному із документів не міститься посилання на прізвище - ОСОБА_2 , а відтак дані докази не містять інформації про предмет доказування та правомірно не взяті судом першої інстанції до уваги.
Вважає,  висновок будівельно-технічної експертизи неналежним доказом, оскільки він не містить інформації щодо предмета доказування у справі.
Просив врахувати, що шлюб між сторонами було розірвано - 17 січня 2017 року, а позов до суду було подано 24 січня 2020 року, а тому, на думку представника відповідача, станом на момент подання позовної заяви сплив загальний строк позовної давності, який застосовується при розгляді даної категорії справ і становить - три роки.
18 червня 2020 року, перед початком підготовчого судового засідання, представником відповідача через канцелярію Дарницького районного суду міста Києва було подано письмову заяву про застосування строків позовної давності.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Корнілов Лев Олександровичпідтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Представник  ОСОБА_2  адвокат Дяченко В?ячеслав Васильович заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 23 січня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано                   17 січня 2017 року, що підтверджується штампом у паспорті та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 11-15, 17).
Рішенням III сесії XXIII скликання Київської міської ради № 114-10/215 від                      28 січня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок садівничого товариства «Детский мир» Харківського району було виділено ОСОБА_2 земельну ділянку АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0531 га, кадастровий номер 8000000000:90:594:0001 (а.с. 18-19).
Вказана земельна ділянкаперебуває у власності  ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с. 20).
Із наданих учасниками справи та досліджених доказів судом встановлено, що під час спільного проживання в шлюбі на земельній ділянці  АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0531 га, кадастровий номер 8000000000:90:594:0001, що є особистою власністю відповідача  ОСОБА_2 , сторони здійснювали будівництво спірного садового будинку з господарськими будівлями.
Заслухані судом першої інстанції свідки  ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які мають сусідські відносини із сторонами у справі, засвідчити, що відповідач ОСОБА_2 до шлюбу з позивачем вже тривалий час проживала за адресою:  АДРЕСА_1 , будівництво  почалось коли сторони проживали у шлюбі та закінчилось приблизно в 2012 році, процесом будівництва займався позивач з бригадою, відповідач також приймала участь, проте не фізично. Наразі за цією  адресою проживає відповідач ОСОБА_2 .
Із досліджених судом письмових доказів - відповідей Комунального підприємства Київської міської  ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04 липня  2019 року № СБ-2019 № 360 та 09 вересня 2019 року № 062/14-12288 (И-2019) встановлено, що право власності на садовий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано (а.с. 34, 37).
Інформація щодо реєстрації права власності на садовий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 23 січня 2020 року відсутня (а.с. 30).
Відхиляючи інші письмові докази, надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме: копію листа Департаменту державної архітектурно- будівельної інспекції у місті Києві стосовно об?єкту будівництва, який знаходяться за адресою:                  АДРЕСА_1 , із долученими до нього в копіях: заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, суд першої інстанції керувався тим, що оригінали вказаних документів позивачем суду не надані, а тому докази позивача про готовність спірного об`єкта до експлуатації суд не бере до уваги(а.с. 23-24, 25, 26).
У письмових запереченнях на позов та в окремо поданій заяві від 18 червня 2020  року представник відповідача ОСОБА_5 просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом (а.с. 64, 71-72, 82-84 ).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що для поділу об`єкта незавершеного будівництва необхідно враховувати ступінь його готовності. Позивач не надав суду доказів проведення будівельно-технічної експертизи і такого клопотання не заявляв під час судового розгляду справи, а суд не вправі з власної ініціативи призначати дану експертизу. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. З огляду  на те, що  суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги,  заява відповідача про застосування строків позовної давності відхилена судом першої інстанції.
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з наступних підстав.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. 
Виходячи з аналізу чинного законодавства та, враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. 
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. 
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. 
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. 
При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від                         03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від                     11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від                   28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) та від             20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/185-ц (провадження № 61-14600св19).
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що у період перебування в зареєстрованому шлюбі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на земельній ділянці  АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0531 га, кадастровий номер 8000000000:90:594:0001, що є особистою власністю відповідача ОСОБА_2 , сторони у справі здійснювали будівництво спірного садового будинку з господарськими будівлями. 
Будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється відповідачем ОСОБА_2 .
Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, а саме: відповіддю Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві № 10/26-608/06 від 20 серпня 2019 року стосовно об?єкту будівництва, який знаходяться за адресою:                 АДРЕСА_1 , із долученими до нього в копіях: заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з яких вбачається, що у 2012 році відповідач ОСОБА_2 звернулася до Інспекції державного-будівельного контролю у м. Києві із заявою про прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва.
23 квітня 2012 року Інспекцією державного-будівельного контролю у м. Києві було видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 18212062352 «Садовий будинок літ. «А» та господарські будівлі: гараж літ. «Б», літня кухня літ. «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1   (а.с. 23-24, 25, 26, 92).
Суд першої інстанції надав неправильну оцінку поданим позивачем вищенаведеним доказам, а саме: невмотивовано та необґрунтовано визнав їх недостовірними, оскільки Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, на виконання адвокатського запиту надана відповідь, що містить обов?язкові реквізити № 10/26-608/06 від 20 серпня 2019 року, із долученнм в копіях наявних запитуваних документів - заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта, декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 18212062352 від 23 квітня 2012 року, з урахуванням вимог Закону України «Про захист персональних даних».
Із відповіді Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, на виконання ухвали суду першої інстанції від 18 червня 2020 року про витребування належним чином завіреної копії декларації про готовність об`єкта, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , до експлуатації № КВ 18212062352 від 23 квітня 2012 року слідує, що така декларація зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, проте надати витребувані судом документи не вбачається за можливе, у зв?язку із знищенням вказаного документу відповідно до акту № 2 Держархбудінспекції про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, затвердженого Головою з ліквідації Держархбудінспекції Б. Федоренка від 25 червня 2020 року (а.с. 68-69, 92).
Обставини звернення 18 квітня 2012 року до начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві із заявою про прийняття в експлуатацію об?єкту будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з отриманням декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстованою Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 23 квітня 2012 року                               № КВ 18212062352, не заперечувались відповідачем ОСОБА_2 під час судового розгляду справи.
Також відповідачем ОСОБА_2 підтверджено, що спірне нерухоме майно не набуло юридичного статусу, оскільки садовий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , не прийнято до експлуатації та для проведення реєстрації права власності на садовий будинок з господарськими будівлями вона не зверталась.
Вказані обставини узгоджуються із дослідженими судом письмовими доказами - відповіддю Комунального підприємства Київської міської  ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04 липня  2019 року № СБ-2019 № 360, від 09 вересня 2019 року № 062/14-12288 (И-2019) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з яких встановлено, що право власності на садовий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано (а.с. 30, 34, 37).
Таким чином, з урахуванням зазначених встановлених обставин, об`єкт незавершеного будівництва садовий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу у рівних частках між колишнім подружжям, оскільки спірний садовий будинок з господарськими будівлями було зведено за час перебування сторін спору у шлюбі. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було побудовано за її особисті кошті.
Установивши у ході розгляду справи, що для поділу спірного об`єкта незавершеного будівництва необхідно враховувати ступінь його готовності, а для з`ясування обставин щодо відсотка будівельної готовності будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд першої інстанції на виконання вимог частини             5 статті 12 ЦПК України не роз`яснив учасникам справи їх право заявити клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, та не попередив їх про наслідки вчинення або невчинення цієї процесуальної дії. 
На стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції задоволено клопотання представника позивача - адвоката Корнілова Льва Олександровича про призначення у даній справі судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» (а.с. 165-167).
Відповідно до висновку експерта  від 21 жовтня 2022року № 10023 за результатом натурного обстеження об`єкта дослідження за адресою: АДРЕСА_1 експертом встановлено, що на земельній ділянці із кадастровим номером 8000000000:90:594:0001 перебувають: двоповерховий з мансардою садовий будинок, гараж, літня кухня, альтанка. У садовому будинку, господарських будівлях виконаний увесь перелік робіт, окрім можливих наступних робіт, без виконання яких можливе прийняття в експлуатацію житлових будинків, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового-комунального господарства України від 11 січня 2014 року № 2.
Станом на дату проведення дослідження мінімальний відсоток будівельної готовності  садового будинку становить 96%; гаражу - 93%; літньої кухні - 93% (а.с. 199-230).
Правовий аналіз наведених норм законодавства, з урахуванням установлених фактичних обставин справи про те, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача  ОСОБА_2 ,позивач  ОСОБА_1 , у свою чергу, позбавлений можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про наявність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину незавершених будівництвом садового будинку та господарських будівль, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.
У порушення статей 89, 263-264 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені вище положення закону уваги не звернув,не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, не врахував, що, заявляючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 фактично вважав порушеним його право на частину спільно набутого майна подружжя (об`єкта незавершеного будівництва - збудованого за час шлюбу, але не прийнятого до експлуатації жилого будинку, державна реєстрація права власності на який не здійснена), яке належить йому на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами та, що способом захисту цього порушеного права фактично є визнання права позивача на частину спільного сумісного майна подружжя.
Отже, доводи позивача про неправильне застосування судом першої інстанції  при ухвалені оскаржуваного рішення норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права знайшли своє підтвердження.
Заява  відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, з посиланням на те, що шлюб між сторонами було розірвано17 січня 2017 року, а з позовом до суду позивач звернувся 24 січня 2020 року, не ґрунтується на вимогах закону, з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
За усталеною судовою практикою до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі                                  № 182/1428/20 (провадження № 61-3275св21) та від 19 жовтня 2022 року у справі                   № 587/1562/21 (провадження № 61-6658св22).
У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права у 2019 році, коли із витребуваної інформації з Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві виявив, що відповідач, отримавши у квітні 2012 року декларацію № КВ 18212062352 про готовність спірного об`єкта до експлуатації, зволікає з оформленням права власності на нього, чим перешкоджає позивачу в реалізації своїх прав на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна. З позовом до суду позивач звернувся у січні 2020 року, а тому позивач не пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявляв відповідач у справі.
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, а це, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог  ОСОБА_1 , які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають задоволенню.
Отже, в межах заявлених позивачем вимог слід визнати незавершені будівництвом садовий будинок та господарські будівлі, що знаходяться за адресою:    АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та у порядку поділу спірного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на1/2 частину незавершених будівництвом садового будинку та господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено повністю, а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 10 510,00 грн,  судового збору  за подання апеляційної скарги - 15 765,00 грн (10 510,00 грн х 150%), витрат по оплаті вартості судової  будівельно-технічної експертизи у розмірі 32 000,00 грн. слід покласти на відповідача  ОСОБА_2 .
Керуючись  ст.ст. 15, 181, 256, 257, 261, 267, 317, 319, 321, 331, 368,372 ЦК України, ст.ст. 60,63,69,70 СК  України, ст.ст. 76, 81, 89, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника  позивача ОСОБА_1 адвоката Корнілова Льва Олександровича задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задовольнити.
Визнати незавершені будівництвом садовий будинок та господарські будівлі, що знаходяться за адресою:    АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
В порядку поділу спірного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину незавершених будівництвом садового будинку та господарських будівль, що знаходяться за адресою:   АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 26 275,00 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати по оплаті вартості експертизи у розмірі 32 000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 15 грудня2022року.  
 
            Головуючий:                                          Судді