ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 листопада 2022 року           справа №200/6248/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду 24 червня 2022 р.   у справі № 200/6248/21 (головуючий І інстанції суддя Кравченко Т.О.) за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання  дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                               ВСТАНОВИВ:

Позивач у травні 2021 року звернувся до суду з позовною заявою до  відповідача -2, в якій просив:
-          визнати протиправними дії Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області  щодо невиплати йому заборгованості з пенсії за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2020 року;
-          стягнути з  відповідача – 2  на його користь заборгованість з пенсії за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2020 року;
-          визнати протиправними дії  відповідача - 2 щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії;
-          скасувати рішення  відповідача -2  від 29 березня 2021 року № 2943;
-          зобов`язати  відповідача - 2 зробити перерахунок пенсії   по заробітній платі з 01 вересня 1986 року по 10 листопада 1992 року, з 01 січня 1993 року по 20 грудня 1994 року на підставі довідок, наданих Сніжнянською виправною колонією м. Сніжне та відокремленим структурним підрозділом Станція швидкої медичної допомоги м. Торез та зробити нарахування та виплату його пенсії з урахуванням заробітної плати (з урахуванням виплачених сум) з моменту звернення з заявою про перерахунок пенсії, тобто з 26 березня 2021 року;
-          вирішити питання судових витрат (а.с. 1-13).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня  2022 року у справі № 200/6248/21 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яка полягає у невиплаті позивачу пенсії за віком за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь  позивача пенсію за віком, нараховану за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно, в сумі 11 099 (одинадцять тисяч дев`яносто дев`ять) гривень 87 копійок.
Визнано протиправним та скасовано рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 29 березня 2021 року № 2943 «Про відмову у проведенні перерахунку».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву позивача від 26 березня 2021 року № 2943 про перерахунок пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.
В іншій частині позовних вимог  відмовлено. 
Вирішено питання судових витрат (а.с. 126-135).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу.
Відповідач в своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що   для підтвердження заробітку за період з 01.01.1986 по 31.10.1992 та з 01.01.1993 по 30.11.1994 позивачем надані довідки Сніжнянської виправної колонії м. Сніжне та ВСП Станція швидкої медичної допомоги м. Торез. Разом з тим, управління не має правових підстав для перерахунку пенсії позивачу на підставі наданих довідок, оскільки  позивач подав довідки від підприємств, які розташовані в м. Сніжне та в м. Торез відповідно, тобто на тимчасово окупованій території.
Апелянт  посилається  на Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, та ч. ч. 2-3 ст. 9 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та зазначає, що вказані довідки є недійсними.
Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржено.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Позивач є громадянином України, у зв`язку з проведенням бойових дій та тимчасовою окупацією його населеного пункту позивач перемістився на підконтрольну органам державної влади України територію та набув статусу внутрішньо переміщеної особи, про що свідчить відповідна довідка від 08 лютого 2016 року № 1413-24738 (а.с. 14-20).
29 травня 2019 року позивач звернувся до Лівобережного ОУ ПФУ м. Маріуполя з заявою про призначення пенсії за віком. Разом з заявою від 29 травня 2019 року, зареєстрованою за № 2840, позивач надав копії паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, документа про місце проживання, трудової книжки та диплома (а.с. 83-84).
29 травня 2019 року Лівобережне ОУ ПФУ м. Маріуполя прийняло рішення № 057150003308 про призначення пенсії, згідно з яким з 29 травня 2019 року  позивачу призначена пенсія за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058). При цьому позивачу визначений статус «переселенець не зареєстрований».
04 жовтня 2019 року до Маріупольського  об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області надійшов лист Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради з інформацією щодо чинності довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в тому числі з інформацією про  позивача  (а.с. 101-102).
16 жовтня 2019 року Маріупольське  об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області прийняло рішення № 057150003308 про перерахунок пенсії позивачу з 29 травня 2019 року у зв`язку зі «зміною статусу переселенця».
18 жовтня 2019 року позивач звернувся до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області  з заявою про виплату пенсії на рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» (а.с. 103).
У зв`язку з цим Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області провело індивідуальний перерахунок пенсії позивачу, а саме: нарахувало пенсію за період з травня 2019 року по жовтень 2019 року в загальній сумі 7 897,87 грн. Пенсія мала бути виплачена «по основних відомостях в наступному місяці у 10 місяці 2019 року» (а.с. 104).
На теперішній час існує заборгованість з виплати позивачу пенсії за віком, яка утворилася за період з травня 2019 року по грудень 2019 року включно і становила 11 099,87 грн. Докази повного або часткового погашення цієї заборгованості відповідачі не надали.
Виплата пенсії проводиться з 01 січня 2020 року, про що свідчать дані ІКІС ПФУ: Підсистема «Призначення та виплати пенсії», а також довідки про доходи, видані Лівобережним ОУ ПФУ м. Маріуполя (а.с. 115).
 26 березня 2021 року через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України позивач звернувся до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою про перерахунок пенсії на підставі ст. 40 Закону № 1058 у зв`язку зі зміною періоду 60 місяців до 01 липня 2000 року (а.с. 105).
Разом з заявою від 26 березня 2021 року, яка зареєстрована за № 2943, позивач надав такі документи: паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, трудову книжку, довідку про заробітну плату від 31 жовтня 2019 року № 29, видану так званою «Сніжнянською виправною колонією «ДНР»», довідку про заробітну плату від 16 жовтня 2019 року № 52, видану так званим «Відокремленим структурним підрозділом Станція швидкої медичної допомоги м. Торез «ДНР»» (а.с. 106-107).
29 березня 2021 року за наслідками розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії від 26 березня 2021 року, зареєстрованої за № 2943, та поданих разом з нею документів, Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області прийняло рішення № 2943 «Про відмову у проведенні перерахунку» (а.с. 32-34).
Відповідач в рішенні послався на абз. 1 ч. 1 ст. 40 Закону № 1058 та зазначив, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв. Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 01 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих в порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Вказує на те, що для підтвердження заробітку з 01 січня 1986 року по 31 жовтня 1992 року та з 01 січня 1993 року по 30 листопада 1994 року позивач подав  довідки від так званої «Сніжнянської виправної колонії м. Сніжне» та так званого «Відокремленого структурного підрозділу Станція швидкої медичної допомоги м. Торез», які розташовані в м. Сніжне та в м. Торез відповідно, тобто на тимчасово окупованій території.
Посилається на  Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, та ч. ч. 2-3 ст. 9 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та зазначало, що вказані довідки є недійсними.
Про відмову в перерахунку пенсії позивач повідомлений листом Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області  від 14 квітня 2021 року № 1578-1522/К-03/8-0580/21, разом з яким йому надіслано рішення від 29 березня 2021 року № 2943 (а.с. 35).
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
За ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Пунктами 1, 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
В преамбулі до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) зазначено, що цей Закон визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Законодавство про пенсійне забезпечення в Україні визначено ст. 4 Закону № 1058.
Ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 занотовано: види пенсійного забезпечення, умови норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.
Стаття 5 Закону № 1058 визначає сферу дії цього Закону.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
За приписами ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням визначається виключно цим Законом.
Законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є одним з його принципів (ч. 1 ст. 7 Закону № 1058).
Право громадян України на отримання пенсійних виплат передбачено ст. 8 Закону № 1058.
В солідарній системі відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1058 призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Виплата пенсії регламентована ст. 47 Закону № 1058.
Частиною 1 ст. 47 Закону № 1058 установлено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
З матеріалів справи судом вбачається, що за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року пенсія нарахована, однак фактично не виплачена. За період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року пенсія нарахована і фактично виплачена, про що свідчать довідки про доходи, видані Лівобережним ОУ ПФУ м. Маріуполя, а також відомості ІКС ПФУ: Підсистема «Призначення та виплати пенсії» (а.с. 36-37, 78, 99-100, 115).
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлює Закон України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706).
Частиною 1 ст. 1 Закону № 1706 установлено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1706 Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на пенсійне забезпечення регламентовано положеннями ст. 7 Закону № 1706.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 1706 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація права на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України.
При цьому Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, що передбачено ч. 2 ст. 7 Закону № 1706.
За змістом ч. 3 ст. 7 Закону № 1058 громадянин пенсійного віку, якого зареєстровано внутрішньо переміщеною особою, має право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Отже, позивач має право на отримання пенсії відповідно до законодавства про пенсійне забезпечення, як і інші громадяни України.
При цьому суд зазначає, що постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами, що мають вищу юридичну силу.
Так, відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Частинами 1-2 ст. 49 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові до виконання акти - постанови і розпорядження.
Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видають у формі постанов Кабінету Міністрів України.
Статтею 75 Конституції України установлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України (п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України).
В абз. 2 п. 1 резолютивної частини рішення від 17 жовтня 2002 року № 17-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що право приймати закони та вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам; закони приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; постанови Кабінету Міністрів України за своєю юридичною силою є підзаконними нормативно-правовими актами, приймаються на основі та на виконання Конституції та законів України.
Ні Конституція України, ні Закон № 1058, не передбачають можливості припинення виплати пенсії з підстав, що визначені постановами Кабінету Міністрів України.
Пунктом 15 Порядку № 365 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365» установлено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Проте, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 червня 2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року, у справі № 640/18720/18 визнано протиправними та нечинними підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365» в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.
Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно прозивають на контрольованій Україною території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165 (далі - Порядок № 1165).
Відповідно до п. 1 Порядку № 1165 цим Порядком визначено механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) з урахуванням надбавок, підвищень, компенсації втрати частини доходу, грошової допомоги та інших пов`язаних із ними виплат, які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати (далі - пенсійні виплати за минулий період) внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 1706 від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до ст. 52 Закону № 1058 та ст. 61 Закону № 2262 (далі - отримувачі).
Пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.
Згідно з п. 2 Порядку № 1165 облік сум пенсійних виплат за минулий період ведеться територіальними органами Пенсійного фонду України, в яких особи перебувають на обліку як одержувачі пенсій, в базах даних одержувачів пенсій (електронних пенсійних справах) на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України про відновлення виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), а також про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб або осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території (за наявності нарахованих сум, що підлягають виплаті за період до місяця відновлення виплати пенсій або до місяця смерті особи) (далі - рішення), та у cформованому на їх підставі переліку отримувачів виплат за минулий період (далі - перелік отримувачів).
За правилами п. 3 Порядку № 1165 наказом керівника територіального органу Пенсійного фонду України визначаються не менше ніж дві відповідальні особи, які ведуть облік рішень (далі - відповідальна особа). Відповідальні особи визначаються із числа працівників, які згідно з розподілом службових повноважень мають право доступу до автоматизованих засобів і баз даних обробки пенсійної документації (електронних пенсійних справ).
Якщо на дату внесення інформації до переліку отримувачів одержувач пенсії перебуває на обліку в іншому територіальному органі Пенсійного фонду України, інформацію до переліку отримувачів вносить відповідальна особа такого органу з урахуванням матеріалів пенсійної справи одержувача пенсії, в тому числі наявного в ній рішення.
Пунктом 4 Порядку № 1165 передбачено, що пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абз. 2 п. 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.
Розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів.
У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, передбаченому абзацом другим цього пункту, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.
За результатами виконання бюджету Пенсійного фонду України за дев`ять місяців відповідного року зазначений в абзаці другому цього пункту розмір пенсійної виплати за минулий період може бути збільшений пропорційно залишку бюджетних призначень, але не може перевищувати належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.
Зміст п. 5 Порядку № 1165 встановлює: кошти для проведення пенсійних виплат за минулий період включаються до плану-графіка поденного фінансування виплати пенсій і видатків на утримання апарату Пенсійного фонду України, передбаченого Порядком покриття тимчасових касових розривів Пенсійного фонду України, пов`язаних з виплатою пенсій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 грудня 2010 року № 1080.
Згідно з п. 6 Порядку № 1165 виплачені згідно з цим Порядком суми пенсійних виплат за минулий період обліковуються в порядку, визначеному законодавством.
Аналіз норм Порядку № 1165 зумовлює висновок, що цим порядком Уряд унормував виплату пенсій за минулий період, визначив джерела фінансування цих видатків тощо. Однак положення Порядку № 1165 жодним чином не перешкоджають стягненню заборгованості з пенсій на користь відповідних отримувачів, зокрема в судовому порядку.
Ч. 2 ст. 6 КАС занотовано:  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.
У справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 50, рішення від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд з прав людини вказав, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
21 травня 2015 року Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме: до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.
У зв`язку з цим суд відзначає, що від зобов`язань, визначених ст. ст. 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Україна не відступала.
Таким чином, припинення (призупинення) виплати пенсії, (а в подальшому - невиплата заборгованості з пенсії) за відсутності передбачених законом підстав є порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном, яке є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Статтею 46 Закону № 1058 встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Суд зауважує, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які не підставі закону та/або іншого нормативного-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
На відміну від бездіяльності, дія є активною поведінкою суб`єкта владних повноважень.
Отже, невиплата пенсії за своєю сутністю є бездіяльністю пенсійного органу.
Враховуючи встановлені фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов правильного  висновку, що Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області допустило бездіяльність, яка полягає у невиплаті позивачу пенсії за віком за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно, і ця бездіяльність підлягає визнанню протиправною.
Визнання протиправною бездіяльності пенсійного органу охоплює позовні вимоги в частині визнання протиправними його дій.
Частиною 1 ст. 2 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901) передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.
За унормуванням ч. 1 ст. 3 Закону № 4901 виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (п. п. 51 і 52).
Пенсійний орган допускає протиправну бездіяльність, а саме: не виплачує позивачу нараховану пенсію.
Отже, стягнення заборгованості з пенсії є належним способом захисту порушеного права позивача, а виконання рішення суду про стягнення такої заборгованості здійснюватиметься в порядку, визначеному Законом № 4901.
Судами встановлено, що за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно позивачу нарахована, проте не виплачена, пенсія за віком в сумі 11 099,87 грн.
Докази повного або часткового погашення цієї заборгованості відповідачами не надані.
Враховуючи викладене, порушене право позивача підлягає поновленню шляхом стягнення з  відповідача -1 , як правонаступника Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, який з 01 червня 2021 року здійснює відповідні повноваження, на користь позивача пенсії за віком, нарахованої за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно, в сумі 11 099,87 грн., про що правильно зазначено судом першої інстанції.
Стосовно  позовних вимог в частині перерахунку пенсії суд зазначає наступне.
Приписами до ст. 40 Закону № 1058 обумовлено, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами […] для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Згідно з ч. 1 ст. 43 Закону № 1058 перерахунок пенсій за віком, […], призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Частиною 1 ст. 44 Закону № 1058 передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, (далі - Порядок № 22-1).
Перелік документів, що додаються до заяви про призначення, перерахунок та поновлення виплати пенсії визначений розділом 2 Порядку № 22-1.
Зі змісту п. 3 розділу 2 Порядку № 22-1 вбачається: для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 1 липня 2000 року, за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.
Пунктом 4.7 Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Спірним питанням в цій частині позовних вимог є питання щодо можливості врахування під час перерахунку пенсії документів, які видані установами, створеними незаконними органами на тимчасово окупованій території.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207) тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;
Згідно з ч. ч. 2-3 ст. 4 Закону № 1207 на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Частиною 1 ст. 17 Закону № 1207 передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
Ст. 18 Закону № 1207 встановлено: громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207.
Частинами 1-3 ст. 9 Закону № 1207 передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом з цим, Верховний Суд в постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 569/14531/16-а, від 18 квітня 2019 року у справі № 344/16404/16-а вважав необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року), згідно з якими:
«Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважає ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, на думку Верховного Суду, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Суд вважає за необхідне зауважити, що згідно із записами в трудовій книжці №№ 7-8 в період з 01 вересня 1986 року по 10 листопада 1992 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ. Цей період зарахований до його страхового стажу під час призначення пенсії    (а.с. 21-25).
Довідка про заробітну плату від 31 жовтня 2019 року № 29 видана незаконним органом - так званою «Сніжнянською виправною колонією «ДНР»».
При цьому, ні в матеріалах пенсійної справи, ні в документах, доданих до позовної заяви, немає даних про те, що в період з 01 вересня 1986 року по 10 листопада 1992 року позивач проходив службу саме в Сніжнянській виправній колонії. Не зазначено про це і в довідці про заробітну плату від 31 жовтня 2019 року № 29.
За записами №№ 9-10 в період з 12 листопада 1992 року по 20 грудня 1994 року позивач працював на Станції швидкої медичної допомоги м. Сніжне. Цей період зарахований до його страхового стажу під час призначення пенсії   (а.с. 21-25).
Довідка про заробітну плату від 16 жовтня 2019 року № 52 видана незаконним органом - так званим «Відокремленим структурним підрозділом Швидкої медичної допомоги м. Торез «ДНР»».
При цьому ні в самій довідці, ні в інших документах, наявних в матеріалах пенсійної справи, а також в документах, поданих суду, не зазначено жодної інформації про те, яке відношення Швидка медична допомога м. Торез має до Станції швидкої допомоги м. Сніжне.
В довідці від 16 жовтня 2019 року № 52 наведена інформація про заробітну плату позивача, однак в ній не вказано, в якій саме установі (підприємстві, організації) позивач отримував цю заробітну плату.
Судами встановлено, що рішенням від 29 березня 2021 року № 2943 Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області  відмовило позивачу в перерахунку пенсії відповідно до ст. 40 Закону № 1058 у зв`язку з тим, що довідки про заробітну плату видані незаконними установами на тимчасово окупованій території.
З цього приводу суд зауважує, що в даному випадку можливим є застосування загальних принципів («Намібійських винятків»), сформульованих в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантованого йому права на належне пенсійне забезпечення.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що з огляду на встановлені фактичні обставини та зміст правових норм, які регулюють спірні правовідносини, рішення  відповідача  від 29 березня 2021 року № 2943 «Про відмову в проведенні перерахунку» підлягає визнанню протиправним, визнання протиправним рішення пенсійного органу охоплює позовні вимоги в частині визнання протиправними його дій, про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що, відмовляючи позивачу в перерахунку пенсії, відповідач  не забезпечив всебічний, повний та об`єктивний розгляд поданих ним документів.
Оскільки рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 29 березня 2021 року № 2943 року є протиправним, порушене право позивача підлягає поновленню шляхом скасування цього рішення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з встановлених фактичних обставин та правового регулювання спірних правовідносин, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС для повного та ефективного відновлення порушеного права позивача належить застосувати такий спосіб захисту як зобов`язання  відповідача 1 повторно розглянути заяву позивача від 26 березня 2021 року № 2943 про перерахунок пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Покладаючи цей обов`язок на відповідача 1, суд виходить з того, що перерахунок пенсії належить до компетенції територіальних органів Пенсійного фонду України, і на теперішній час саме ГУ ПФУ в області здійснює ці повноваження.
При цьому, пенсійному органу належить з`ясувати, чи дійсно в період з 01 вересня 1986 року по 10 листопада 1992 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ саме в Сніжнянській виправній колонії, а також чи має якесь відношення до відомостей про заробітну плату позивача за період роботи на Станції швидкої медичної допомоги м. Сніжне з 12 листопада 1992 року по 20 грудня 1994 року Швидка медична допомога м. Торез, якщо так, то яке саме.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: визнання протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яка полягає у невиплаті позивачу пенсії за віком за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь  позивача пенсію за віком, нараховану за період з 29 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно, в сумі 11 099 (одинадцять тисяч дев`яносто дев`ять) гривень 87 копійок; визнання протиправним та скасування рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 29 березня 2021 року № 2943 «Про відмову у проведенні перерахунку»; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву позивача від 26 березня 2021 року № 2943 про перерахунок пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ч. 2 ст. 9, ст. ст. 308,311,313,315,316,321,322,325,328 КАС України, суд,

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  -залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду 24 червня 2022 р.   у справі № 200/6248/21    - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з екстреними відключеннями електроенергії 28 та 29 листопада 2022 року справа розглянута 30 листопада 2022 року і повний текст складено 30 листопада 2022 року.

Головуючий суддя                                                                                     Г.М. Міронова

Судді                                                                                                           І.В. Геращенко

                                                                                                                   Е.Г. Казначеєв