ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 140/2640/22 пров. № А/857/13230/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Іщук Л. П.	
за участю секретаря судового засідання  	         Носа С. П. Кушик Ю.Т.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові   апеляційні скарги Державної податкової служби України та  Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 08 серпня 2022 року  у справі № 140/2640/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області, Державної податкової служби України   про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд-

місце ухвалення судового рішення  	м. Луцьк	
розгляд справи здійснено судом І інстанції 	спрощеного  позовного провадження	
суддя у І інстанції	Волдінер Ф.А.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, Державної податкової служби України   про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням  Волинського окружного адміністративного суду  від 08 серпня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. голови Державної податкової служби України від 31.01.2022 № 85-о, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДПС у Волинській області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Волинській області з 01 лютого 2022 року.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44106679) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 302 160 (триста дві тисячі сто шістдесят) гривень 04 копійки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у частині вимог, що були задоволені відповідачі звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції у названій частині та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
На підтвердження доводів апеляційних скарг  вказують, що згідно підпункту 16 пункту 11 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (далі - Положення про ДПС) Голова ДПС призначає на посаду та звільняє з посади керівників (за погодженням з Міністром фінансів) та заступників керівників територіальних органів ДПС. 
Статтею  86 Закону України «Про державну службу» №889  установлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю. 
Листом Міністерства фінансів України від 31.01.2022 №17030-17-62/2954 розглянуто подання ДПС України від 31.01.2022 №224/4/99-00-11-02-01-04 та погоджено звільнення позивача з посади начальника ГУ ДПС у Волинській області.
Наказом ДПС України від 31.01.2022 №85-о ОСОБА_1 звільнено з посади за угодою сторін, згідно з частиною другою статті 86 Закону №889 та наказано Головному управлінню ДПС у Волинській області забезпечити проведення розрахунку з вказаною особою.
Зазначають, що на відміну від процедури звільнення за власним бажанням, звільнення державного службовця за угодою сторін, можливе у будь-який час, у разі коли між ним та  суб`єктом призначення досягнуто домовленості про припинення державної служби, з узгодженням ними дати звільнення. Цей строк може бути як більшим та і меншим  від двотижневого строку. Згідно поданої заяви позивач виявила бажання бути звільненою за угодою сторін із зазначенням дати звільнення з 01.02.2022 року. Відмінність у даті звільнення на один календарний день не  може бути підставою для  висновків суду про те, що  між позивачем та роботодавцем не було досягнуто згоди щодо  звільнення позивача із займаної посади. На думку податкового органу належним  способом захисту в даній справі може бути зміна дати звільнення, що належить до повноважень суду.
Окрім того,  скаржники вказують на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження та не урахуванні  судом обставин з приводу  займаної  посади позивачем - начальника Головного управління ДПС у Волинській області.
Позивач   подав відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційних скарг та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені за допомогою електронних засобів зв`язку, шляхом надіслання повістки та ухвал на електронну адресу сторін, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Позивач та представник Головного управління ДПС у Волинській області у судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили. При цьому, вказаним учасникам справи забезпечено можливість розгляду справи в режимі відеоконференції та роз`яснено, що ризики технічної неможливості участі у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Представником Головного управління ДПС у Волинській області подано клопотання про відкладення розгляду справи, однак колегія суддів вказане клопотання залишає без розгляду, оскільки таке подано до суду апеляційної інстанції у неналежному порядку, без скріплення електронним цифровим підписом та без застосування системи «електронний суд». Крім цього, представник ДПС України просив відхилити вказане клопотання та слухати справу невідкладно. 
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ДПС України Борисевич Д.В. надав пояснення та підтримав доводи апеляційних скарг відповідачів.
ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
         Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  між позивачем та роботодавцем не було досягнуто згоди щодо  конкретної дати звільнення позивача із займаної посади.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до відомостей трудової книжки  серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 була призначена на посаду  начальника Головного управління ДПС у Волинській області з 10.12.2020 року. Підставою для такого призначення слугував наказ ДПС №1268-О від 09.12.2020року.
Наказом ДПС України від 31.01.2022 №85-о ОСОБА_1 звільнено 31.01.2022 з посади начальника Головного управління ДПС у Волинській області року за угодою сторін, згідно з частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу» №889  від 10.12.2015 року та наказано Головному управлінню ДПС у Волинській області забезпечити проведення розрахунку з вказаною особою.
Підставою для видачі вказаного наказу слугувала: заява ОСОБА_1 та лист погодження Міністерства фінансів України від 31.01.2022 №17030-17-62/2954.
Відповідно до  заяви, складеної від імені   ОСОБА_1 ,  адресованої в.о. голови ДПС України (без номеру та дати складання) відображено прохання щодо звільнення вказаної особи із займаної посади з 01.02.2022 року за угодою сторін. 
Листом Міністерства фінансів України від 31.01.2022 №17030-17-62/2954 розглянуто подання ДПС України від 31.01.2022 №224/4/99-00-11-02-01-04 та погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ГУ ДПС у Волинській області.
Відповідно до заяви/ клопотання, поданої представником Державної податкової служби України,  яка 14.10.2022 року  сформована у системі електронний суд,  заява   ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін передана службі персоналу нарочно (без реєстрації через канцелярію ДПС).  Обставини щодо написання заяви ДПС України невідомі.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожній людині за   Конституцією України   та міжнародно-правовими актами, ратифікованими Україною, гарантовано одне з фундаментальних соціально-економічних прав: право на працю - тобто право заробляти собі на життя працею, яку вільно обирає особа, а держава зобов`язана утверджувати за забезпечувати таке право (стаття 43 Конституції України). 
Також, право на працю закріплено статтею 6   Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікований державою Україна 19.10.1973 року.
Реалізацію цієї конституційної гарантії забезпечено системою норм, у першу чергу, трудового законодавства, в яких встановлено порядок, процедуру та систему захисту громадянина від незаконного звільнення.
Окремою категорією спорів з приводу незаконного звільнення - спори з приводу звільнення з публічної служби, які в першу чергу регулюються спеціальним законодавством (галузевим), а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано такі правовідносини або ж у випадку коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Пунктом 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено поняття публічної служби, відповідно до якого публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування й такі спори підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно.
Частиною 2 ст.3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави
Згідно зі ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
За правилами ч.1-3, 5 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.
Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889 (Закон № 889), який набрав чинності з 01 травня 2016 року.
Приписами ч.1 ст.1 Закону № 889-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна служба визначена як публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно зі ст.3 Закону № 889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Дія цього Закону поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) закордонних дипломатичних установ України; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; 8) інших державних органів.
Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
За приписами ст.6 Закону № 889-VIII, посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.
Відповідно до підпункту 16 пункту 11 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (далі - Положення про ДПС) Голова ДПС призначає на посаду та звільняє з посади керівників (за погодженням з Міністром фінансів) та заступників керівників територіальних органів ДПС. 
Згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889 державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
Статтею 86 Закону № 889 визначено умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін та встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. 
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Наведені положення кореспондуються із приписами частини першої статті 36 КЗпП України, згідно з пунктом 1 якої однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.
Особливість підстави припинення трудового договору за угодою сторін полягає в тому, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в певно обумовлений строк.
За угодою сторін   безстроковий трудовий договір може бути припинено   в будь-який строк, щодо якого працівник і роботодавець досягли домовленості.
Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням працівника двотижневий період.
Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність чіткої узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника з такої підстави, як угода сторін.
При досягненні спільної домовленості    працівника й роботодавця про звільнення за угодою сторін, а також погодженні дати звільнення, - відкликання працівником заяви не матиме юридичних наслідків. Це означає, що   відкликання працівником заяви про звільнення не скасовує угоду сторін про звільнення.
У частині 1 п. 8 постанови пленуму   Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №   9   зазначається, що при домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (який кореспондуються із приписами частини другої статті 86 Закону № 889) договір припиняється у строк, визначений сторонами.
Відповідно до постанов Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справ № 826/20454/16,  від 09.10.2019 по справі №804/9394/14 визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню державного службовця щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України (положення якого кореспондуються із приписами частини другої статті 86 Закону № 889).
Відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру державного службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву державного службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення державної служби саме з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України.
Для цілей застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) сформулював підхід до розгляду трудових спорів щодо застосування цієї норми та вказав, що суди при вирішенні таких спорів повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Зокрема, Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі №640/18748/19 зауважив, якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.
Отож, подання працівником заяви про розірвання трудового договору повинно бути добровільним і виражати його волевиявлення щодо звільнення з роботи.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги, які стосуються добровільного волевиявлення позивача щодо звільнення з роботи, відповідно до поданої заяви, що слугувала підставою для винесення оскаржуваного наказу, колегією суддів ураховано наступне.
Позивач у своїх доводах наголошує, що заяву про звільнення за угодою сторін було написано без дати звільнення та  під тиском посадових осіб відповідача  обґрунтованому на необхідності  взаємної довіри та наявності  гарантій для керівників ДПС України. Вказана заява не відповідала її волевиявленню.  Окрім того, зазначає, що «дата звільнення» на заяві позивачем не проставлялася, вказує на різницю почерків у написанні тексту заяви щодо звільнення за угодою сторін та тексту який стосується «дати звільнення»  на вказаній заяві.
Відповідно до запиту поданого представником позивача в порядку Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 07.02.2022 року, адвокатом витребувано  відомості від  ДПС України стосовно того, хто, коли та у який спосіб приймав заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади  начальника Головного управління ДПС у Волинській області, яка дата реєстрації, вхідний номер вказаної заяви, посаду, ПІБ працівника який ї прийняв та зареєстрував. Відомостей щодо надання відповідачами детальних відомостей за вказаним адвокатським запитом не надано.
Ухвалами суду апеляційної інстанції від 05.10.2022 року та 17.10.2022року також витребувано від ДПС України детальну інформацію, яка стосується  надходження та реєстрації у ДПС України заяви позивача, яка стала підставою для її звільненні  із займаної посади за угодою сторін.
Постановою КМ України  №55 від 17 січня 2018 р. затверджено Типову інструкцію з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну. (далі по тексту Інструкція №55).
Відповідно до пунктів 38,39,40 вказаної Інструкції №55 вхідні, внутрішні, вихідні, інші документи незалежно від форми їх створення, підготовлені в установі, реєструються в системі електронного документообігу, а у разі її відсутності вхідні та вихідні документи реєструються у веб-модулі системи взаємодії (п. 38).
Для забезпечення реєстрації документів у електронній та паперовій формах (далі - документи) в автоматизованому режимі заповнюється реєстраційно-моніторингова картка, до якої вносяться всі обов`язкові, додаткові та у разі потреби інші реквізити документа відповідно до вимог інструкції з діловодства установи (п.39) .
Реєстраційно-моніторингова картка електронного документа створюється системою електронного документообігу (веб-модулем системи взаємодії) в електронній формі (п.40).
Проте, незважаючи на приведені положення законодавства, ДПС  України у  своїй заяві/ клопотанні, яке подано  14.10.2022 року через систему електронний суд та 25.10.2022 року, поінформувало  суд апеляційної інстанції про те,  що  заява   ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін передана службі персоналу нарочно (без реєстрації через канцелярію ДПС).  
Отож, обставини щодо написання та подання  заяви ДПС України невідомі. 
Відповідно до частини 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Натомість, стверджуючи про надходження до ДПС України заяви  саме від позивача про звільнення із займаної посади начальника Головного управління ДПС у Волинській області за угодою сторін з 01.02.2022 року, відповідач не довів достеменного  факту надходження вказаної заяви  до ДПС України саме  від позивача або її уповноваженої особи у  один із можливих способів (надсилання засобами поштового або кур`єрного зв`язку; надсилання засобами електронного документообігу; вручення  заяви особисто позивачем  певно визначеній та уповноваженій особі податкового органу з метою її реалізації та забезпечення її обліку у системі діловодства податкового органу). Також відповідач не довів  факту реєстрації вказаної заяви у відповідності до пунктів 38,39,40 вказаної Інструкції №55.
Окрім того судом ураховано, що оригінал обумовленої заяви перебуває у відповідача. Позивач   категорично заперечує  обставини з приводу написання нею на вказаній заяві «дати звільнення», вказуючи що таку «дату» вона не писала, а наявна на заяві дата проставлена невідомою особою  у зв`язку з чим  погоджувалася на проведення почеркознавчої експертизи вказаної заяви на предмет приналежності їй вчиненого  на заяві напису  щодо «дати звільнення». При цьому вказавши, що коштів на проведення зазначеної експертизи не має, позаяк є такою, що звільнена з роботи.  
 Відповідач в свою чергу (як суб`єкт владних повноважень, який здійснив звільнення позивача на підставі обумовленої заяви),  обставин з приводу того, що проставлена  на заяві «дата звільнення» вчинена позивачем не довів.  Наміру щодо проведення судової почеркознавчої експертизи не висловив. 
 Зважаючи на приведені вище  фактичні обставини справи щодо відсутності достеменних відомостей з приводу  порядку та дати надходження і реєстрації заяви про звільнення позивача у  податковому органі, запереченні позивачем обставин  щодо написання на  заяві «дати звільнення», колегія суддів приходить до висновку, що  відповідач всупереч ч.2 ст. 72 КАС України не довів належними доказами обставин з приводу наявності у позивача  дійсного  та добровільного волевиявлення на звільнення  із займаної посади за угодою сторін «з 01.02.2022 року».
Окрім того, дослідивши наявну в матеріалах справи заяву, яка стала підставою для звільнення позивача  із займаної посади, суд встановив, що у  вказаній заяві міститься прохання про звільнення   за угодою сторін «з 01.02.2022 року».
Натомість, оскаржуваним у справі наказом від 31.01.2022 № 85-о позивача звільнено за угодою сторін, згідно частини другої статті 86 Закону № 889  в інший строк ніж зазначено у приведеній заяві про звільнення, а зокрема- 31.01.2022 року, що в свою чергу вказує, що сторони не досягли чіткої домовленості з приводу конкретної дати звільнення позивача із займаної посади, що позбавляє роботодавця права на звільнення працівника з такої підстави, як угода сторін -31.01.2022 року.
Відповідачами також не наведено жодних доводів, які б вказували на наявність волевиявлення позивача на звільнення саме -31.01.2022 року
З огляду на викладене, суд  першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність звільнення позивача  з посади начальника Головного управління ДПС у Волинській області.
Аналогічна позиція з вказаного питання висвітллена у постанові Верховного Суду від  23 жовтня 2019 року у справі №816/1391/16.
Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що в разі звільнення  особи без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Ураховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуваний наказ відповідача про звільнення зі служби позивача  є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач відповідно підлягає поновленню на  раніше займаній посаді.
Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Враховуючи протиправність  наказу в.о. голови Державної податкової служби України від 31.01.2022 № 85-о, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДПС у Волинській області та наявності підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Волинській області з 01 лютого 2022 року наявні підстави для застосування частини другою статті 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Згідно з частиною першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
У відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Судом встановлено, що органом, який виплачує заробітну плату є Головне управління ДПС у Волинській області (відповідач 2), що підтверджується пунктом 2 оскаржуваного наказу від 31.01.2022 №85-о, так і довідкою про заробітну плату, що наявна в матеріалах справи.
Відповідно до довідки ГУ ДПС у Волинській області від 02.06.2022 № 83/с/03-20-10-02-11 сума середньомісячної заробітної плати позивача за листопад-грудень 2021 року складає 49 981 грн 36 коп., середньоденна заробітна плата позивача становить 2 271 грн 88 коп.
Оскільки днем звільнення позивача є 31.01.2022, справа вирішена по суті 27.10.2022 року, тому період часу вимушеного прогулу позивача становить 192 робочих дня (період з 01.02.2022 по 26.10.2022року).
З огляду на вищевикладене, стягненню з ГУ ДПС у Волинській області на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 01.02.2022 по 26.10.2022року в розмірі 436200,96 грн (2 271 грн 88 коп. (середньоденний заробіток позивача) х 192 робочих днів ) з якої слід здійснити відрахування обов`язкових податкових платежів до бюджету та спеціальних фондів відповідно до чинного законодавства.
Стосовно ж доводів відповідача, які стосуються необхідності застосування до спірних правовідносин висновків постанови Верховного Суду від  29.06.2022 року у справі №640/18748/19, то проаналізовані обставини у вказаній справі є суттєво відмінними  від даної справи, а відтак висновки Суду у приведеній справі не можуть бути  застосованими до цієї справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, які стосуються   суті спору не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Водночас, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, які стосуються порушення судом першої інстанції норм процесуального права, суть яких полягає у розгляді судом справи за правилами спрощеного позовного провадження та не урахуванні  судом обставин з приводу  займаної  позивачем посади - начальника Головного управління ДПС у Волинській області.
Відповідно до д  п.1 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності належать справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні   Закону України   "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Відповідно до примітки  статті 51-3    Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються: керівники, заступники керівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва або Севастополя.
Як наслідок вказана справа не належить до справ незначної складності, а відтак підлягала розгляду судом  в порядку загального позовного провадження.
Відповідно до п.7 ч. 3 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що  рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає нормам процесуального права, а відтак  апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення суду  скасувати з прийняттям нового судового рішення.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Державної податкової служби України та  Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 08 серпня 2022 року  у справі № 140/2640/22 скасувати у частині,  яка стосується  позовних вимог, які були задоволені на користь ОСОБА_1 .
Ухвалити у вказаній частині постанову, якою:
Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. голови Державної податкової служби України від 31.01.2022 № 85-о, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДПС у Волинській області.
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Волинській області з 01 лютого 2022 року.
Стягнути з Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44106679) на користь ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 436200,96 грн (чотириста тридцять шість тисяч двісті гривень 96 копійок) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.
У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 08 серпня 2022 року  у справі № 140/2640/22  не є предметом апеляційного перегляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 27 жовтня 2022 року