КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/5745/22                                                                  Головуючий у суді І інстанції Коваленко І.В.
Провадження № 22-ц/824/9574/2022                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
28 листопада 2022 року                                                             м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 на ухвали Дніпровського районного суду міста Києвавід 12 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Борейко Максим Валерійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про захист прав споживача,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2022 року  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Паська С.А. звернулася до суду з позовом до ТОВ «Авансар», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Борейко М.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про захист прав споживача, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Одночасно позивач в особі представника подала заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києвавід 12 липня 2022 року позовну заяву повернуто позивачу.
Іншою ухвалою Дніпровського районного суду м. Києвавід 12 липня 2022 року заяву про забезпечення позовуповернуто заявнику.
Постановляючи зазначені ухвали, суд першої інстанції дійшов висновку, що подана позовна заява та заява про забезпечення позову підписані особою, яка належним чином не підтвердила своїх повноважень діяти від імені та в інтересах позивача (заявника), оскільки в ордері на надання правової (правничої) допомоги не зазначено конкретної назви суду, в якому адвокат надає таку допомогу клієнту, а тому цей ордер не можна визнати документом, що посвідчує повноваження адвоката Паська С.А. на надання правової допомоги у Дніпровському районному суді м. Києва,що зумовлює застосування наслідків, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач через представника - адвоката Паська С.А. звернулася з апеляційними скаргами, в яких просить їх скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Аргументація апеляційних скарг зводиться до того, що вказівка в ордері у графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» про те, що правова допомога надається в будь-яких судах є достатнім та необхідним підтвердженням того, що адвокат уповноважений надавати правову допомогу клієнту та представляти його інтереси в будь-яких судах України, а тому не вимагає уточнення/зазначення територіальної, інстанційної, предметної та суб'єктивної юрисдикції судів, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 910/1669/19.
Відзиви учасників справи на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надійшли.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвал місцевого суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Повертаючи позовну заяву та заяву про забезпечення позову позивачу (заявнику), суд першої інстанції з посиланням на висновки, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 9901/847/18 та від 3 липня 2019 року у справі № 9901/939/18, виходив з того, що вказані процесуальні документи підписані особою, яка належним чином не підтвердила своїх повноважень діяти від імені та в інтересах ОСОБА_1 , оскільки в наданому ордері на надання правової (правничої) допомоги не зазначено конкретної назви суду, в якому адвокат Пасько С.А. надає правову допомогу, а тому цей ордер не можна визнати документом, що посвідчує його повноваження на надання правової допомоги позивачу саме у Дніпровському районному суді м. Києва.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.\
Частинами першою, другою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
За правилом частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. 
У відповідності до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно із частиною шостою статті 62 ЦПК України оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
По своїй суті підписання та/або подання позовної заяви (заяви про забезпечення позову) є процесуальними формами реалізації повноважень з представництва, яке у даному випадку здійснюється адвокатом Паськом С.А. на підставі копії ордеру серії КС№ 927958 на надання правової (правничої) допомоги від 13 грудня 2021 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 13 грудня 2021 року,в якому при цьому у графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» зазначено, що правова допомога надається у судах першої, апеляційної, касаційної інстанцій, органах виконавчої служби, нотаріату, банки, пошта.
Так, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з пунктом 2 частини 1 статті 20 якого під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.
Підстави для здійснення адвокатської діяльності передбачені статтею 26 зазначеного Закону, відповідно до частин 1-3 якої адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордером є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.
Згідно з пунктами 5, 11, 12.4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 листопада 2020 року № 118 (далі - Положення) ордер, встановленої форми, є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Під назвою органу розуміється як безпосередньо назва конкретного органу так і назва групи органів визначених пунктом 2 частини 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (наприклад, судові органи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи досудового слідства, правоохоронні органи тощо).
За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що вказівка в ордері у графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» про те, що правова допомога надається, зокрема, у судах першої, апеляційної, касаційної інстанцій незалежно від спеціалізації є достатнім та необхідним підтвердженням того, що адвокат уповноважений надавати правову допомогу клієнту та представляти її інтереси в будь-яких судах України, а тому не вимагає уточнення/зазначення територіальної, інстанційної, предметної та суб`єктної юрисдикції судів.
Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 361/4347/17, від 3 серпня 2020 року у справі № 428/3851/19, від 29 листопада 2021 року у справі № 754/3233/20 та інших судових рішеннях.
Вказаний висновок не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/939/18, з огляду на те, що в зазначеній справі в ордері на надання правової допомоги в графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» були відсутні відомості про судові органи, тоді як у справі, яка переглядається, вказано про надання адвокатом правової допомоги у місцевому, апеляційному та касаційному судах, а також на звороті ордеру зазначено, що адвокат діє без обмежень (в тому числі з правом підписання і подання позовів, заяв, укладення мирових угод, відмови від позову, отримання присудженого майна і коштів), що в цьому випадку є достатнім для висновку про наявність у ОСОБА_2 права на підписання позовної заяви і заяви про забезпечення позову від імені ОСОБА_1 .
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі № 9901/939/18 застосовувала Положення у редакції від 12 квітня 2019 року № 41, а представник позивача (заявника) - адвокат Пасько С.А. звернулася до суду у липні 2022 року, тобто коли діяла нова редакція Положення.
В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 9901/847/18, на яку послався місцевий суд, зроблено висновок, що в ордері на надання правової допомоги має бути зазначено не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду. Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла, виходячи з того, що в ордері на надання правової допомоги, який був доданий до позовної заяви, підписаної адвокатом, у графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» було зазначено: «В органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності і підпорядкування».
Водночас у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила правовий аналіз статті 26 Закону № 5076-VI та пункту 15 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 36, та зазначила, що системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець чітко відокремив судові органи як такі, що повинні бути окремо зазначені в ордері на надання правової допомоги, зокрема в графі «Назва органу, в якому надається правова допомога».
Разом з тим на час подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову діяло Положення у новій редакції, згідно з яким під назвою органу, у якому надається правова допомога адвокатом, розуміється як безпосередньо назва конкретного органу, так і назва групи органів наприклад: судові органи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи досудового слідства, правоохоронні органи тощо.
Таким чином, суд першої інстанції застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які є нерелевантними у спірних правовідносинах, та дійшов помилкового висновку про те, що адвокат Пасько С.А. не надав належних доказів на підтвердження наявності у нього права на підписання та подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а тому аргументи апеляційної скарги про те, що оскаржувані ухвали перешкоджають подальшому провадженню у справі та їх постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та без додержанням норм процесуального права, є обґрунтованими.
Аналогічні по суті висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 756/334/21 та від 2 червня 2022 року у справі № 2-385/2009.
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Враховуючи викладене, районний суд неправильно застосував положення статті 185 ЦПК України та, припустившись надмірного формалізму, дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви та заяви про забезпечення позову  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв представник - адвокат Пасько С.А., порушивши право позивача на судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційних скарг заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення позовної заяви  ОСОБА_1 , поданої та підписаноїїї представником - адвокатом Паськом С.А., до ТОВ «Авансар», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Борейко М.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про захист прав споживачаразом із заявою про забезпечення позову є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвали підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті позовних вимог не розглядається.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Борейко Максим Валерійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про захист прав споживача направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                                          Н.В. Ігнатченко
 
М.В. Мережко
 
С.І. Савченко