КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                     
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9237/2022      
справа № 757/52451/21-ц
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
  14 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі:
 
            Суддя - доповідач:      Андрієнко А.М.
            Суддів:                         Соколової В.В.
                                                  Поліщук Н.В.
 
Розглянувши  в порядку ст. 369 ЦПК України цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року, постановлене суддею Волковою С.Я. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» про стягнення коштів,  
 
У С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», у якому просив стягнути кошти в розмірі   4 707,50 грн, як нараховані та сплачені по нікчемним умовам договору, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10.10.2020 року між  сторонами по справі було укладено кредитний договір № 10002428073 на суму 7 300,00 грн, кредитні кошти були повністю погашені, втім відповідачем протиправно завищено суму нарахування кредитних зобов`язань, які не передбачені та суперечать умовам договору, переплата протиправно нарахованих відсотків складає 4 707,50 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» про стягнення коштів відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, 13.07.2022 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити  в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення ухвалене без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, без надання належної оцінки доказам та з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування  апеляційної скарги зазначає, що згідно графіку розрахунків Договору споживчого кредитування Позивач повинен сплати відповідачу всього 10 037, 5 грн. Відповідно до банківських квитанцій позивачем на рахунок відповідача (за вимогою відповідача) сплачено наступні кошти, в рахунок погашения кредитних зобов`язань, що підтверджується наступними платіжними документами, а саме:
Меморіальним ордером № 10337 від 15.12.20 року на суму 1050 грн.;
Банківськими квитанціями №0.0.1946274939.1 від 17.12.20 р. на суму 3000 грн., №0.0.1956396903.1 від 24.12.20 р. на суму 3000 грн., №0.0.1967508946.1 від 06.01.21 р. на суму 3000 грн. та №0.0.1967671285.1 від 06.01.21 р. на суму 4 695 грн.
Тобто, загальна сума сплачених позивачем на вимогу відповідача коштів по вказаному договору споживчого кредитування склала 14 745 грн з урахуванням сплати правомірно нарахованих процентів за прострочення сплати кредитних зобов`язань, які не відповідають нормам регулювання правовідносин в умовах карантину.
Передплата протиправно нарахованих відсотків склала 4 707, 5 грн.
Вказує, що з наведеного вбачається порушення відповідачем законодавства в частині нарахування Товариством платежів (процентів), сплата яких передбачена умовами договору за прострочення виконання (часткове виконання) споживачем зобов`язань за договором, у період дії карантинних обмежень.
             Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано, що нарахування відповідачем надлишкової суми процентів здійснені всупереч змін від 29.05.2020 р. до п.6 Розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» ЗУ «Про споживче кредитування», яким передбачено, що «у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню короно-вірусної хвороби (COVID - 19), під час виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит, споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (не виконання, часткове виконания) споживачем зобов`язань за таким договором».
Зазначає, що з урахуванням вказаного, висновки суду першої інстанції що зазначені нарахування були узгодженні кредитним договором, в зв`язку з чим їх нарахування є правомірними не відповідають дійсним обставинам, оскільки вони можуть здійснюватись за умови відсутності факторів непереборної сили, а отже такі нарахування за вказаних умов не відповідають нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції підлягає скасування, так як ним не були взяті до уваги вище вказані обставини.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності належних підстав для задоволення позову, адже позивач при укладанні договору про надання кредиту був належним чином ознайомлений з умовами та  погодився з ними.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в повному об'ємі. 
              Судом встановлено,  що 10.10.2021 року  між сторонами було укладено договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором на суму 7300,00 грн строком на 30 днів. Згідно пункту 1.1. договору Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, на умовах, встановлених цим договором. Так, відсотки, передбачені пунктом 1.3.2. договору, є відсотками за користування кредитними коштами понад строк, і не входять до суми компенсації у разі невиконання зобов`язань в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто не являються неустойкою. Пунктами 5.4.1. - 5.4.2. договору встановлено, що Позичальник зобов`язаний вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором; у випадку неповної та/або невчасної сплати кредиту та процентів за користування ним, сплатити також штраф (у разі наявності), пеню (у разі наявності) та інші платежі (у разі наявності) в розмірі, нарахованому відповідно до умов договору. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Позичальника для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII).
Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на дату укладення кредитного договору (у редакції Закону № 1734-VIII) містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
У статті 1 Закону № 1734-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:
договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;
загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту);
споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 
Стаття 9 Закону України "Про споживче кредитування" визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Відповідно до ст. 11 цього Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин 2018 рік) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положеннями ч.ч.1,2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року (в редакції станом на 2018 рік) визначено наступне.
Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.
Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не оскаржується факт укладання кредитного договору та отримання коштів відповідно до його умов.
              У відповідності до положень пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» (із змінами) у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.
На підставі постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 року № 211 (із змінами), «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20.05.2020 року № 392 (із змінами), «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 року № 641 (із змінами) та «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 (із змінами) з 12.03.2020 року до 31.08.2021 року на території України діяв карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
 Як вбачається із матеріалів справи  предметом позову є повернення  стягнутих   процентів за прострочення виконання зобов'язання  за договором про споживчий кредит, оскільки позивач вважає, що він звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину. 
Колегія суддів не погоджується із доводами позивача, оскільки при укладанні договору споживчого кредиту сторони погодили всі істотні умови договору, які є обов'язковими до виконання сторонами. Договір був укладений в період дії карантину 10 жовтня 2020 року ,   пеня, штраф та неустойка договором  не передбачені.
Відповідно до п.1.3.1 знижена процентна ставка в розмірі 1,25% від суми кредиту за кожен день користування кредитом ( річна процентна ставка становить 456,25%) застосовується за період строку надання кредиту.
За прострочення виконання зобов'язання  відповідно до п.1.3.2 Договору передбачені проценти в розмірі 2.25% ( річна процентна ставка 821,25%), якщо позичальник не виконав умови договору для застосування зниженої процентної ставки.
Така процентна ставка є фіксованою і зміні в односторонньому порядку не підлягає. Штраф та пеня за порушення зобов`язання договором не передбачені.
              Таким чином  колегія суддів вважає, що зміни, внесені до Закону України «Про споживче кредитування» стосуються штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язання , а саме боржник звільняється від сплати неустойки, штрафу, пені.
               Проценти ж , які сплатив позивач на користь відповідача, сплачені за користування кредитними коштами, є не штрафною санкцією за порушення зобов'язання, а платою за користування чужими коштами понад установлений в договорі строк, а тому поверненню не підлягають.
          Окрім того, позивач, укладаючи договір в період карантину, погодив із відповідачем умови договору , про що свідчить як укладання договору так і його виконання з боку позивача.
          Затаких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував  обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про   відмову у задоволенні позовних вимог .   
        Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.  367, 374, 375  ЦПК України, колегія суддів
 
                                                   П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення  Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її  прийняття та оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Суддя - доповідач:    

                          
Судді: