ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12560/22                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          Єгорової Н.М.,
суддів                              Федотова І.В., Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИЛА :
Позивач звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, у якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП у Київській області № 55 від 08 березня 2022 року в частині притягнення інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП у Київській області № 49 о/с від 16 березня 2022 року в частині звільнення зі служби в поліції інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора- чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області в раніше присвоєному званні старшого лейтенанта;
- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2022 року по день винесення судового рішення у даній справі та судові витрати по справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій зазначити поважні підстави, з яких вказаний строк було пропущено та надати належні та допустимі докази на підтвердження поважності пропущення такого строку.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду - відмовлено; позовну заяву - повернуто на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення, не доведено обставини, які суд вважав встановленими, порушено норми процесуального права.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08 березня 2022 року ОСОБА_1 дізналась, що буде проведено службову перевірку.
12 березня 2022 року ОСОБА_1 не було допущено до виконання службових обов`язків та повідомлено про притягнення до дисциплінарної відповідальності у формі звільнення зі служби в поліції відповідно до Наказу Головного управління №55 від 08 березня 2022 року.
Суд також звертає увагу, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач  16 березня 2022 року була ознайомлена з витягом із наказу від 16 березня 2022 року №49о/с, про що свідчить її розписка на вказаному витязі, копія якого додана до позовної заяви.
Однак, з даною позовною заявою позивач звернулась до суду лише 09 серпня 2022 року (відповідно до поштового штампу на конверті).
Частиною 1 ст.5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом унормовано також пунктом другим частини третьої статті 2 КАС України до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, зміст якого розкриває стаття 8 цього Кодексу.
Відповідно до ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.
Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Приписи вищенаведених правових норм процесуального права знайшли своє відображення і у ч. 1 ст. 44 КАС України, якою регламентовано, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.
Також ст. 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).
Такими процесуальними обов`язками учасників справи визначено, окрім іншого, дотримання встановленого законом строку звернення до суду.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом, упродовж визначених для цього строків.
Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні у справі "Варбанов проти Болгарії" (Varbanov v. Bulgaria), №31365/96, пункт 36, ECHR 2000-X) зазначив, "що право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та мати розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".
У своєму рішенні у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року ЄСПЛ у пункті 41 зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.
Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду, відносини стають стабільними.
Положеннями ч. 1 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Абзацом 1 ч. 2 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, ч. 5 ст. 122 КАС України врегульовано, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, за змістом наведених норм, для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як свідчать матеріали справи, для наказу № 55 від 08 березня 2022 року місячний строк на звернення до суду розпочався з 13 березня 2022 року (наступного дня, коли, за твердженням позивача, вона була повідомлена про нього та відсторонена від роботи), а для наказу № 49 о/с від 16 березня 2022 року місячний строк на звернення до суду розпочався з 17 березня 2022 року (наступного дня, коли вона була ознайомлена з його змістом).
Таким чином, строк звернення до суду для оскарження наказу від 08 березня 2022 року №55 сплив 13 квітня 2022 року, а для наказу від 16 березня 2022 року №49о/с - 18 квітня 2022 року.
Постановляючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що  належних та допустимих доказів щодо вчинення активних дій з метою оскарження даних наказів та дотримання строку звернення до суду, звернувшись до відповідного суду позивач не надає.
У свою чергу, колегія суддів, надаючи правову оцінку доводам скаржника виходить із наступного.
Як вказує позивач, у березні 2022 року остання вимушено виїхала з Київської області до Закарпатської області, де проживала до травня 2022 року.
З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 травня 2015 року № 389-VIII (в редакції, станом на день звільнення позивача) правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.
У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.
Згідно з відкритих джерел мережі Інтернет встановлено, що Окружним адміністративним судом міста Києва повідомлено про поновлення своєї роботи у звичайному режимі 05 квітня 2022 року. Зокрема, відповідних рішень щодо зміни територіальної підсудності судових справ, юрисдикція яких розповсюджується на Окружний адміністративний суд міста Києва не приймалося.
Крім того, відомості щодо призупинення роботи судів Закарпатської області відсутні, з огляду на що, перебуваючи тимчасово та вимушено в Закарпатській області, позивач мала право набути статус внутрішньо переміщеної особи, що передбачено Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (із змінами і доповненнями) та отримати довідку внутрішньо переміщеної особи відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 внаслідок чого, звернутися до відповідного окружного адміністративного суду на підставі ч. 1 ст. 25 КАС України за місцем проживання (перебування, знаходження) позивача.
Водночас, доказів щодо вчинення активних дій з метою оскарження наказів від 08 березня 2022 року №55 та від 16 березня 2022 року №49о/с та дотримання строку звернення до суду, звернувшись до відповідного суду за місцезнаходженням позивача після переміщення останньої до Закарпатської області, або після поновлення роботи Окружним адміністративним судом міста Києва, ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано.
Також колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на положення ч. 4 ст. 161 КАС України щодо обов`язку долучення до позовної заяви доказів, якими обґрунтовуються підстави позову, оскільки на підставі п. 8 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються, зокрема, докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), та щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Зокрема, згідно з ч. 7 ст. 161 КАС України до заяви про визнання індивідуального акта протиправним чи адміністративного договору недійсним додається також оригінал або копія оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.
Отже, відсутність у позивача відповідних копій оскаржуваних наказів не обумовлювала процесуальних перешкод у поданні позовної заяви до суду в межах місячного строку.
Апелянт наголошує на тому, що витребувані копії документів необхідні були адвокату для належного вивчення матеріалів та формування позову, однак позивачем не зазначено, які об`єктивні перешкоди були наявні в позивача для звернення до адвоката чи безоплатної правової допомоги в період з березня 2022 року по травень 2022 року.
Щодо посилання апелянта в обґрунтування поважності підстав пропуску строку звернення до суду на обставину запровадження на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.
Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 25 серпня 2022 року у справі №240/3771/21 вказав, що введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Питання поновлення або наявності підстав для продовження відповідного процесуального строку вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у відповідній заяві. Саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку для органу державної влади без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу такого органу, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.
Тобто, введення воєнного стану може бути поважною причиною пропущення процесуального строку, якщо це пов`язано не з загальними, а конкретними причинами, що практично, а не теоретично, заважали вчасно виконати процесуальну дію. Таких конкретних причин позивач не наводить, як і не надає доказів, які б вказували на поважні причини пропуску строку на звернення до суду першої інстанції. Крім того, не доведено, що між пропуском процесуального строку і введенням воєнного стану є безпосередній, прямий, причинний зв`язок.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду та на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху не навів поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, що з урахуванням вимог п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України є підставою для повернення позовної заяви.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 122, 123, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316,321, 322,325 КАС України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року без змін.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                            І.В. Федотов

                                                                                                    Є.В. Чаку